Doktor z Varšavy

Elisabeth Giffordová

The Good Doctor of Warsaw

Copyright © Elisabeth Gifford, 2018

Map © Jeff Edwards, 2018

Translation © Tomáš Suchomel, 2021

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2021

ISBN epub 978-80-7565-941-5

Nemocné dítě nenecháte potmě samotné. A když přijdou časy, jako jsou tyhle, nemůžete děti jenom tak opustit.

Janusz Korczak

Kapitola 1

Varšava, 17. ledna 1945

Do svítání zbývaly dvě hodiny. Miša postával u zamrzlé Visly a hleděl na protější břeh, k Varšavě. V ruce držel malou Zofiinu fotografii, ne větší než dlaň. Vystřihl si z ní jen obrys její postavy, připadala mu tak během těch let opravdovější. Ramena měla propíchaná špendlíky, jak si ji vždycky připevnil nad postel v každém baráku, kterým během výcviku prošel. Ikona zbožného věřícího. V přítmí k němu její bledé oči vzhlížely s vážným a zneklidněným výrazem. Zbytek obrázku měl vtisknutý do paměti: plavé vlasy stažené dozadu, půvabný, až příliš pohublý obličej. Od chvíle, kdy naposledy držel v dlaních její hřejivou tvář, líbal ji na rty a vdechoval slabě mandlovou vůni její pleti, uběhly dva roky. Ledový vichr se do něho nepřestával opírat, jako by její nepřítomnost nemrazila dost. Už poněkolikáté si zvedl límec, vrátil fotografii zpátky do plátěného pytlíku a poplácal si dlaněmi ramena, aby v nich neztratil cit.

„Hej, Mišo, pojď si dát taky trochu.“

O několik metrů dál na břehu rozeznával obrysy ruských strážných v tlustých zimnících, jak se ládují něčím z plechových konzerv. Do mrazivého vzduchu z nich stoupala pára, zněl hlasitý hovor. Jeden z nich mu podával láhev. Miša došel až k němu a lokl si. Děla teď sice na chvíli zmlkla, ale přes řeku byl ještě pořád cítit dým. Rusové byli veselí, odpočívali a se smíchem se dohadovali, který z nich si ten večer zatancuje s velkou Irinou.

Irina na chvíli zvedla širokou tvář od fazolového guláše a přátelsky se na ně zašklebila. Její masivní tělo s rozměrným poprsím v uniformě mnoho volného místa nenechávalo.

„Ani se pro mě neobtěžujte chodit,“ odfrkla a přitáhla si kabát k rameni. „Vás si dám ke snídani. I když, jestli to někoho zajímá, tamhle Mišovi bych třeba neřekla ne.“

Zadívala se na něho s chtivým výrazem v očích. Miša byl zvyklý, že se ženské kolem něho občas chovají divně, koneckonců měl oči jako dva tmavé jantary se zelenými skvrnkami – žádné děvče nemá krásnější, aspoň tak mu to jednou řekla Zofia. Byl vysoký a dobře rostlý, teď navíc ještě v polské uniformě s jezdeckými kalhotami a holínkami, takže vypadal trochu staromódně, bezmála aristokraticky, ale se svou dobráckou povahou se vždycky s každým hned skamarádil, anebo skoro s každým. I když byl Polák a Žid k tomu, Rusové ho brali jako vlastního.

Miša se zlehka uklonil a Irina se hlasitě rozchechtala. Dát se s Irinou dohromady, to by byl dost nebezpečný podnik. Povídalo se, že když její poslední milenec přišel o život, ta kulka nebyla německá: vyšla z Irininy pistole a výstřelu předcházela žárlivá scéna.

„Jestli tam naproti ještě potkáš nějaké Hitlerovy kámoše, klidně je ode mě pozdravuj, tímhle,“ dodala a výmluvně si poklepala na revolver v pouzdře u pasu.

Všichni ho plácali po zádech, srdeční a velkorysí. Osvoboditelé Varšavy.

Jako člen zvláštní průzkumné skupiny První polské armády pod ruským velením byl Miša pokaždé první, kdo se ocitl na nepřátelském území. Měl za úkol najít bezpečné cesty pro tanky a ujistit se, že žádní němečtí vojáci nezůstali pozadu. Dnes měla být jeho malá jednotka první, která vstoupí do Varšavy. Tři roky poté, co město viděl naposledy.

Řada čtyř vojenských džípů čekala podél sněhem pokryté řeky. Mračna se už začínala trhat, za nimi černá prázdnota osvětlená kovově zářícím srpkem měsíce. Franek, Mišův šofér a z vlastní iniciativy i osobní strážce a rádce, seděl za volantem nejbližšího džípu, klapky ušanky z ovčí kůže spuštěné přes uši.

„Pohni sebou, člověče, nebo chceš, abychom tu umrzli?“ zakřičel. „Musíme být na druhé straně, než začne svítat!“ Varšavu ještě pořád halila tma, ale podél obzoru, který měli za zády, se pomalu začínala rýsovat bledě rudá linie. Podle rozkazu měli odvysílat zprávu o situaci na místě ještě předtím, než se na druhý břeh začne po rozednění přesunovat polská pěchota.

Miša se uvelebil vedle Franka a zaklapl za sebou dveře, jenže studený vítr škvírami v plátně dál s hvízdáním pronikal dovnitř. Celý džíp se pod jeho nárazy kolíbal sem a tam. Miša vytáhl revolver z pouzdra. Řeka ve tmě před nimi bíle zářila jako kroutící se zasněžená pláň, mnohem jasnější než zmačkaná mračna, která se honila po nebi.

Frankovi šla pára od úst a stoupala ke střeše džípu. Když se kola dotkla zasněženého povrchu řeky, naklonil se dopředu. Miša mimoděk zatnul svaly, ale led držel, v polovině zimy už musel být pořádně tlustý. Čtveřice temných stínů vyrazila po všelijak rozrytém povrchu řeky trhaně a klouzavě směrem k protějšímu břehu, světla zhasnutá a co nejpomaleji, aby motory dělaly jen minimální hluk. Napadaný sníh zaoblil tvary vypálených armádních náklaďáků, zmrzlých koňských těl i dalších trosek, které teď v pološeru vrhaly dlouhé stíny. Nalevo od nich se z ledu v opilých úhlech zvedaly rozbité nosníky Poniatowského mostu.

„Těžko tomu věřit,“ řekl Miša. „Jenom se na nás koukni! Jedeme osvobodit Varšavu, a jako první! Už jsme skoro doma.“

„Osvobodit, to jako v ruském smyslu? Sedět na protějším břehu a vykládat, že čekáme na posily, tvrdnout tam šest měsíců, než wehrmacht rozdrtí veškerý polský odpor na prach, a pak ještě pár dnů, aby se Němci stačili v klidu stáhnout, než napochodujeme do města? Takže už teď ruské okupaci nestojí nic v cestě?“

„Co tví bratři, přišel ti od nich ještě nějaký vzkaz?“

Franek beze slova potřásl hlavou.

„Promiň,“ řekl Miša.

Ze zpráv výzvědné služby se Franek dozvěděl, že jeden z jeho bratrů přišel o život za varšavského povstání a další padl, když se část polské armády bez ohledu na rozkazy pokusila překročit řeku a přijít obležené Varšavě na pomoc. To bylo několik týdnů poté, co dorazili na místo. Nakonec museli ustoupit, s těžkými ztrátami. Led na řece přikryl stovky mrtvých těl vojáků První polské armády. Rusové se mohli zbláznit. Polského generála odvolali a nahradili někým, kdo jim šel víc na ruku.

Džíp vjel do hluboké brázdy v ledu, ozvala se rána a Miša volnou rukou rychle popadl držadlo na palubní desce. Tmavé obrysy za nimi zastavily. Franek kroutil volantem, až se kola přestala protáčet a džíp začal opatrně objíždět nerovný kus ledu. Miša se ohlédl. Ostatní jeli za nimi. Pustil se studeného kovu a promnul si zmrzlé tváře. Kůže ho svrběla, bylo mu jasné, jak tam jsou na ráně. Každým okamžikem mohl někdo z protějšího břehu zahájit palbu.

Polovinu řeky měli za sebou. Mnoho let Miša přecházel přes Vislu pokaždé, když se vracel domů do Varšavy, a protáhlá silueta města vznášející se mezi nebem a širokou řekou pro něho byla něčím samozřejmým, se všemi těmi elegantními věžičkami, vysokými kostely a mohutnou pevností paláce.

Nic z toho už tam nebylo. Když zamířil dalekohled k blížícímu se břehu a k předmostí nalevo, neviděl nic než prázdný prostor a rozstřílené pahýly zalité bezvýrazným světlem. Ke špinavému nebi stoupal dým. Pootočil dalekohled ještě o kousek dál, k místu, kde dřív začínal zničený most.

„Zastav, Franku, stop! Tamhle nahoře, koukni, je tam hlídka!“

Franek dupl na brzdy a Miša zaslechl zaskřípání, jak řidič džípu za nimi udělal totéž.

Podal Frankovi dalekohled a ukázal k bíločervené boudě sotva viditelné na břehu. „Jestli začne střílet, nemáme se kam schovat.“

„Ani se nehne. Nevšiml si nás, určitě ne.“ Franek uvolnil průhlednou chlopeň na okně džípu, odjistil pušku, povzdechl si a vypálil. Zvuk výstřelu rozezněl pláň ozvěnami.

„Sakra, vedle!“ Znovu spěšně nabil a čekal, kdy už hlídka začne opětovat palbu. Rychle zamířil a vystřelil podruhé. Postava sebou trhla. Tentokrát zasáhl přesně a dalo se tušit, kudy kulka prošla tělem, ale strážný zůstával na místě a dál se bez hnutí opíral o dřevěnou budku.

Miša si vzal dalekohled zpátky.

„Má sníh na ramenou.“

„Bože můj, musel umrznout na hlídce!“

Franek se obezřetně přiblížil ke břehu a nakonec zastavil u strážní budky. Obloha se už začínala jasnit a sníh vrhal mrtvému do tváře přízračně šedivé světlo. Přilbu i vlněný kabát měl pocukrované námrazou. V budce byl i druhý strážný, nehnutě se opíral o stěnu jako pokácená kuželka. Puška se mu svezla z ramene a visela na řemeni dopředu.

„Varšavu hlídají mrtvoly,“ poznamenal Franek.

Malý konvoj džípů začal šplhat po skluzu loděnice podél zničených mostních pilířů. Když se vyškrábali nahoru, Franek vypnul motor.

V ledovém polosvětle se jim naskytl pohled, který bylo těžko popsat slovy: ať obrátili zrak kamkoli, pod popelavým nebem nebylo nic než prázdnota, kilometry trosek a sutin pokrytých sněhem. Ani jediná netknutá budova, jen tu a tam zůstal ještě stát komín jako kmen stromu, kterému ulámali větve. Někde se tyčil zbytek zdí s otvory, kde bývala okna, černými na pozadí světélkujícího sněhu. Napínali uši, jestli se odněkud neozve cvaknutí pušky, ale nic se nedělo. V hlubokém tichu jako by i vzduch mrazem ztuhl.

„Tak kudy teď?“ zeptal se Franek.

Miša jen potřásl hlavou. „Když popojedeme ještě o kousek dál, dostaneme se přímo na Jeruzalémské aleje.“

Znovu se dali do pohybu po úzké stezce lemované vysokými hromadami trosek a suti. Každou chvíli najeli jedním z kol na něco v cestě a džíp sebou vždycky trhl. Luxusní obchody a kanceláře komerční čtvrti byly ty tam, zbyly po nich jen rozvaliny, laviny cihel a prachu. Závěje sněhu je sice stačily obarvit na bílo, ale zčernalé zbytky zdí dál trčely k nebi jako náhrobky na zimním hřbitově. Nikde nebylo živé duše. Od dob, kdy tuhle širokou ulici plnily davy vybraně oblečených zákazníků a obchodníků, červené tramvaje vyzváněly a nablýskaná auta troubila, klidně mohlo uplynout tisíc let.

Když se dostali na křižovatku Jeruzalémských alejí a Marszałkowské, zastavili, aby se rozhlédli kolem. Místo širokého bulváru se jim však vpravo i vlevo otevřel jen další výhled na nekonečné pole budov proměněných v hromady trosek. Zbývající zdi byly sežehnuté dočerna. Franek znovu vypnul motor a Miša mimovolně ztuhl, ale žádný výstřel se neozval, ostřelovači tam na ně nečekali. Z podivného ticha všude kolem mu běhal mráz po zádech. Vzduch houstl atavistickým strachem, jako by městem v přítmí zimního rána chodilo něco strašlivého. Ocitli se v podsvětí, kde měli strašit jen mrtví.

„Někdo tady přece být musí,“ řekl Miša nahlas, skoro jako prosbu. Přikrývky a lékařské potřeby pro civilisty, které nacpali dozadu do džípu, jim teď začaly připadat jako zvrácený vtip.

Pak přišla chvilka napětí, když se Frankovi v mrazu nedařilo znovu nastartovat džíp. Dvakrát nebo třikrát zatáhl za sytič, ale z motoru se ozvalo jen pištivé zaškrábání.

„Pomalu, ať to nepřechlastáš,“ prohodil Miša a znělo to vystrašeněji, než čekal. Konečně se motor chytil a oni se vydali mezi hromadami sutin dál po Marszałkowské ulici.

Po čase dorazili do míst, kde už trosky někdo odklidil a činžáky byly méně poničené. V dálce bylo vidět i víceméně netknuté budovy. Zaslechli nezaměnitelný zvuk náklaďáku, ale vzdaloval se od nich.

„Z těch domů před námi si Němci nejspíš udělali kasárna,“ podotkl Franek.

„Zní to, jako by se stahovali. Radši půjdeme dál po svých.“

Miša opatrně otevřel dveře džípu, vystrčil dlouhé nohy do venkovního mrazu a ukázal Frankovi i třem mužům vzadu, aby ho následovali. Postupovali skrčeně podél činžáku a pak jeden po druhém rychle přeběhli další křižovatku. Když byl poslední z nich uprostřed silnice, zahvízdla kulka a muž se zlomil v pase, ale nakonec se dovlekl na druhou stranu. Rukama se držel za stehno a po nohavicí se mu rychle šířila tmavá skvrna. Miša očima prohledával dům na protější straně – někde na střeše musel být ostřelovač. Třesklo několik výstřelů z obou stran a ostřelovač se zřítil na ulici. Z ulice vpředu k nim dolehl německý křik a rachot odjíždějícího náklaďáku. Zvuk motoru slábl, až se znovu rozhostilo ohlušující ticho.

„Jediné, co je zajímá, je co nejrychleji vypadnout,“ řekl Franek.

Miša zapojil vysílačku, aby podal hlášení hlavnímu stanu, zatímco ostatní popíjeli z polních láhví a starali se o zraněného.

„Pěchota překročí řeku do dvou hodin,“ oznámil Miša čekajícím mužům. „My máme pokračovat v průzkumu, ať o situaci víme co nejvíc, ale pokud to půjde, střetnutí se vyhnout. Rozdělíme se do dvou skupin.“

Nevěděli, jestli ustupující vojsko ulice za sebou nezaminovalo, ale s tím se nedalo nic dělat. Miša, Franek a jeden z radistů vyrazili na sever. Podél okraje bílé oblohy se začalo šířit narudlé svítání jako rána prosakující obvazem, takže detaily zničeného okolí začínaly být čím dál zřetelnější: pole dřevěných křížů uvnitř zničeného kostela bez střechy, železný rám postele trčící ze sněhu, dětský kočárek s koly ve vzduchu.

Postupovali po Senátorské směrem k Divadelnímu náměstí a doufali, že třeba objeví aspoň kousek Varšavy, kterou dřív znali. Nikde nic, jen další hromady trosek. Budova opery byla pryč, radnice jako by se vypařila. Dál po Miodowé na Zámecké náměstí, jedno zbořeniště za druhým. Ze sloupu krále Zikmunda zbyly trosky a obránce Varšavy ležel tváří v blátě a sněhu. Staroměstské náměstí se změnilo v ohořelé ruiny a pahýly domů stály v mátožném světle jako náhrobní kameny.

Vydali se po Długé na západ, podél pustiny, která bývala parkem Krasińských. Všechny stromy někdo pokácel. Když se přiblížili k místu, kudy vedla zeď oddělující varšavské ghetto, Miša cítil, jak mu srdce bije čím dál rychleji. Rozbombardované domy najednou skončily. Po zdi ghetta nebylo ani památky a po tisících budov uvnitř jakbysmet. Miša beze slova vylezl z džípu: před ním se do dálky táhla prázdnota, město srovnané se zemí, pole oseté jen sněhem a námrazou. Nezbyla jediná cihla, jediný trám, všechno odvezli někam pryč. Po ghettu ani stopy, jenom o pár set metrů dál zůstal kostel připomínající koráb uvázlý uprostřed zamrzlého bílého moře. Před třemi roky tu žilo na půl milionu Židů včetně jeho samého, směstnaní dohromady v nekonečném halasu půl milionu hlasů, ale teď nebylo slyšet nic než vítr prohánějící se bez překážky nedozírnou plochou uprázdněných parcel. Udělal několik kroků stranou a zastavil se na pokraji té zářivě bílé rozlohy. Mráz mu pronikal rukavicemi i podrážkami bot. Nikde žádné lidské šlépěje, až na ty jeho.

Miša se vrátil k džípu, promrzlý na kost.

„Myslíš, že máme čas zajet až na Krochmalnou?“ zeptal se, když se usadil. „Ale jestli se ti to nechce riskovat…“

Franek jen tiše přikývl a džíp se rozjel po bývalé Leszenské ulici. Teď to byla přízračná pěšina vedoucí napříč bílou pouští.

Na Krochmalnou se nedostali, blokovaly ji hromady rozbitého zdiva. Miša vystoupil a začal se sutinami škrábat směrem k místu, kde jen před šesti roky bydlel a učil. Pár domů na Krochmalné nějakým zázrakem přežilo. A pak byl konečně na místě, před budovou dětského domova. Okna společné ložnice byla vyražená, střecha pryč, průčelí proděravělé šrapnely, ale dům sám nezmizel. Mišovi se v tichu sevřelo srdce. Na dvorku před domem si žádné děti nehrály, nebylo slyšet jediný hlas, nikdo nekřičel a nikdo se nesmál.

Zněly jen kroky blížící se k němu přes trosky, ze směru, odkud sám přišel. Franek se zastavil vedle něho a prohlížel si zbytky domu.

„Slyšel jsem, že doktor Korczak s dětmi nějak vyvázli. Údajně přežili a jsou teď někde na východě.“

„Já vím,“ přikývl Miša. „Taky se mi to doneslo.“

Pozvedl oči k prázdným okenním rámům a vzpomínal na den, kdy doktora a děti viděl naposledy, v domově na Sienské sevřeném zdmi ghetta. Zabolelo ho v hrudi. Ten den byl od rána mimo ghetto – dostal místo v pracovní četě, poslali ho sbírat rozbité sklo do kasáren ve čtvrti Praga. Unuděný strážný si tam celý den přehazoval pušku z ruky do ruky, ale nespouštěl je z očí.

Když se pozdě odpoledne vrátil do sirotčince, děti byly pryč. Na stolech stály nedopité hrnečky mléka mezi krajíčky chleba, židle odstrčené, některé převrácené. Dům už někdo stačil vyrabovat, všude se válely rozpárané polštáře a nevelký taneční parket obchodního klubu, který poslední rok a půl sloužil jako přecpaná společná ložnice, třída a jídelna dvěma stovkám dětí, pokrýval ledabyle rozházený obsah skříněk, v nichž místní malí obyvatelé přechovávali své poklady.

Před válkou chodíval se Zofií napříč Varšavou až ke Grzybowského náměstí a bavil ji historkami o svých svěřencích, vychytralých, životem protřelých rošťácích.

A teď mu po tvářích tekly slzy, protože byli pryč, protože tam tehdy nebyl, aby je zachránil. Postával v ledovém vichru, který vanul přes hromady cihel, pozůstatky Krochmalné ulice, a opíral se do něho. Tvář měl holou, pustou jako hromada naplaveného dříví, a do morku kostí jím cloumala bolest.

Kapitola 2

Varšava,
květen 1937

Korczak pořád ještě nepřestal truchlit nad ztrátou svého rozhlasového pořadu. Miliony po celém Polsku si týden co týden ladily přijímače, aby si vyslechly jeho slova o porozumění a respektu k dětem, ale teď se najednou zdá, že jako Žid nemá v polském éteru co pohledávat: spolupráce byla ukončena. Co má vlastně být, pokud už teď není Polák? Uvažuje přece polsky, i sny se mu zdají v polštině a varšavské ulice zná jako čáry na své dlani. Šílená nacistická epidemie se už opravdu začíná šířit po celé Evropě.

Aspoň že má své přednášky, že neztratí možnost promlouvat k příštím generacím učitelů, kteří se o polské děti jednou postarají. Ve svém obvyklém tvídovém obleku stoupá do schodů, z kapsičky u vesty mu visí řetízek od hodinek a samozřejmě nechybí motýlek.

Korczak zpomalí, aby mu chlapeček, kterého má dnes s sebou, stačil. Kolem nich znějí ozvěnou holé nemocniční zdi, a zvuk každého kroku je tak slyšet znovu a znovu. Kdesi v dálce zaklapnou dveře.

„Dobré odpoledne, pane doktore!“ zahlaholí ošetřovatelka spěchající okolo a přejede pohledem hubeného uličníka, který se ho drží za ruku. Určitě by ji zajímalo, co tam doktor dělá, když přece na své místo už dávno rezignoval, aby se mohl starat o dům plný sirotků. Ze starého mládence se proměnil v otce pečujícího o stovku dětí.

Přede dveřmi radiografie Korczak poklekne, aby si s malým Szymonkem promluvil z očí do očí.

„Teď půjdeme dovnitř a bude tam spousta lidí, ale nic si z nich nedělej. Až ti řeknu, postavíš se za takový zvláštní přístroj. Připraven?“

Szymonek kývne. Má veliké, vážné oči. „Protože to dospělým pomůže, aby rozuměli nám dětem.“

„Máš velkou odvahu, človíčku!“

Korczak se napřímí a otevře dveře. Uvědomí si, že ještě nepřestal být rozčilený: včera zjistil, že jeden z jeho vlastních učitelů v sirotčinci na Krochmalné zavřel svého žáka za trest do sklepa a nechal ho tam potmě.

„Ale co jiného jsem mohl dělat, pane doktore?“ divil se učitel a dost možná čekal, že s ním Korczak bude souhlasit. „Jakubek prostě odmítal poslouchat, co říkám. Už jsem byl tak vyvedený z míry, že mě docela svrběla dlaň, a on na mě klidně zaječel: ‚Jenom mě zkuste uhodit, pan doktor vás vyhodí!‘ Nejsem na to nijak hrdý, ale úplně se mi zatmělo před očima. Odtáhl jsem ho dolů do sklepa a pak už byl klid.“

„Nechal jste to děcko samo potmě?“ Korczak přivřel oči, skoro šeptal. „Ale jak víte, že nevyváděl jenom kvůli tomu, že ho něco trápilo? Jste přece dospělý člověk. Měl jste zjistit, co s ním je, a ukázat mu, že když ho potká něco zlého, nemusí kolem sebe hned sekat. A vy místo toho uděláte něco takového. Jak jste mohl? Potmě, ve sklepě!“

V té chvíli se Korczak otočil a odešel, jinak by nezadržel slzy.

O několik dní později se dozvěděl, proč dělal Jakubek takové potíže. V sobotu byl na vycházce, aby se viděl se svou milovanou babičkou, a řekli mu, že od poslední návštěvy umřela.

Místnost je plná brebentících studentů. Nikdo z nich netuší, proč byli požádáni, aby se tentokrát místo obvyklé posluchárny na Učitelském ústavu sešli v téhle nemocniční laboratoři. Když doktor Korczak vstoupí, umlknou a čekají, co přijde: na přednáškách doktora Korczaka se nepospává.

Ale doktor teď věnuje pozornost jenom chlapečkovi. Tiše k němu promlouvá a vede ho uličkou k čtverhranné skleněné zástěně. Rolety jsou stažené a Szymonkova hubená hruď v té tmě jako by zářila. Nespouští oči z pana doktora, přednáška začíná.

„Takže jste strávili celý den s dětmi. Rozumím, není to pokaždé jednoduché. Občas to člověka docela vyčerpá. Máte pocit, že víc už prostě nevydržíte. Chtěli byste na ně začít křičet, na některé byste kolikrát i vztáhli ruku.“

Pak doktor Korczak zapne fluorescenční lampu za dítětem. Skleněná zástěna se rozzáří nepozemským světlem a objeví se jakoby tužkou narýsovaný portrét chlapce. Jasně jsou vidět křehká žebra a mezi nimi stín srdce. Tluče mu rychle, jako vyděšenému ptáčeti.

„Dívejte se pozorně. Takhle se chová srdce dítěte, když na ně křičíte, když myslí, že se ho chystáte uhodit. Takhle vypadá srdce vyděšeného dítěte. Dívejte se pozorně a zapamatujte si, co vidíte.“

Korczak vypne lampu, přehodí chlapečkovi přes ramena své vlastní sako a vezme ho do náruče. „To bude pro dnešek všechno.“

Zatímco doktor s dítětem odcházejí, až do té chvíle oněmělá posluchárna začne znovu klábosit.

Jeden z mladíků, vyšší než všichni ostatní v místnosti, se sportovní postavou a s vlasy mírně ustupujícími z širokého čela, díky němuž působí rozvážným dojmem, ve spěchu sklízí sešity. Toho dne večer se Miša chystá napsat otci, aby mu vysvětlil své rozhodnutí neucházet se o místo inženýra, až dostane diplom. Místo toho se chce zapsat do večerní školy, aby získal učitelské vzdělání, a přitom pokračovat v práci v Korczakově sirotčinci jako mizerně placená studentská výpomoc. Otec bude zuřit – sám je učitel, a tak dobře ví, že ve školství si nikdo moc nevydělá. Už sehnat nějaké místo je skoro zázrak. Z poblouznění svého syna obviní Korczaka, a bude mít pravdu.

Pokud chcete změnit svět, změňte školy.

Když přechází posluchárnu, vypadne Mišovi z plátěné kabely pero. Poklekne, aby ho sebral z podlahy, a jak zvedne oči, všimne si dívky, která zůstala zamyšleně sedět na židli a nejspíš ještě uvažuje nad něčím, co jim Korczak řekl. Vidí plavé vlasy stažené dozadu, oválný obličej s jasně modrýma očima, vlídné rty a bílou halenku s kulatým límečkem. Prostě nějaká holka.

Ale nemůže se pohnout, nedokáže odvrátit zrak. Hluboko v hrudi cítí nezaměnitelné chvění ladičky, neodvratný základní tón, s nímž se všechny ostatní musí sladit. Co je to za holku? Strašně moc by ji chtěl oslovit, sednout si vedle ní, vzít ji za ruku.

Co mu to přeletělo přes nos? Už brzy má službu v domově. A co si bude namlouvat, ještě dlouho bude příliš chudý, než aby si mohl dovolit zamilovat se. Musí být silný. A taky pořád ještě musí napsat ten dopis.

Hodí si tašku přes rameno a odchází.

Jenomže tu holku ne a ne pustit z hlavy. V několika příštích dnech se Miša opakovaně přistihne, jak vzpomíná na okamžik, kdy vzhlížel k té bledé, přístupné tváři, a cítí, že si s ní prostě musí promluvit.

Na příští přednášce to udělám, rozhodne se. Záminka už se najde.

Ale neznámá má kolem sebe hejno kamarádek. Nějaký kluk v proužkovaném obleku a s mastnými vlasy zavolá: „Zofie!“

Takže tak se jmenuje. Miša zdvihne její jméno ze země jako zlatou minci.

Sleduje toho kluka s dychtivým výrazem, jak se rozpačitě směje něčemu, co mu právě řekla. I ona se usmívá – je to proto, že se jí líbí? Anebo jenom ze zdvořilosti? Miša si uvědomí, že toho mladíka najednou nemůže vystát.

Tak příště. Prostě k ní přistoupí a osloví ji. Zofie.

Jenomže žádné příště už není: Korczakovy přednášky jsou zrušeny. Bez udání důvodu, který stejně každý zná. Vzdělávání polských myslí může být napříště svěřeno jen opravdovým Polákům.

To znamená, že Miša už nemá žádný důvod dál chodit na univerzitu. Místo toho dochází do večerní školy s výhledem na učitelský diplom. Korczakových přednášek se stejně účastnil jenom proto, že ho tam doktor pozval.

Bude to tak nejlepší, říká si. Je to přece směšné, zamilovat se do holky, o které vůbec nic neví. A ne, rozhodně se nehodlá na ústav vracet, aby se tam potloukal u východu a čekal, jestli třeba zrovna nepůjde domů.

Časem ho to musí pustit, jako se časem sama zahojí odřenina na dětském koleni. Ale dopadne to tak, že když přechází přes Saskou zahradu, najednou ji má v tom večerním chladu před očima. Přepadne ho, zatímco stojí u okna a dívá se na dvůr, kde jeden z chlapců vyhrává „Majn štetl Belz“ na foukací harmoniku. Její tvář se mu vrací jako touha po domově.

Uvědomí si, jak doufá, že ji někdy někde potká. Má pocit, že se to prostě musí stát, že na ni někde dřív nebo později určitě narazí. Ale měsíce míjejí jeden za druhým, léto přichází a už je skoro pryč. Ve vzduchu visí nevypočitatelná pachuť chladu.

Podzim je za rohem, a ještě pořád ji ani nezahlédl.

Kapitola 3

Varšava,
září 1937

Pracovnice děkanátu podá Zofii její studentskou legitimaci. Nad fotografií je nalepena nová obdélníková známka.

„Co to má být?“

Úřednice pokrčí rameny. „Jako Židovka budete během semestru sedět na vyhrazených místech. Na chodbě je vyhláška, přečtěte si ji.“

Studenti se tísní před nástěnkou a čtou si nová pravidla. Mezi nimi je i Rosa, krčí nos a tváří se zhnuseně. Když se Zofia přiblíží, Rosa se k ní otočí.

„No jasně, vykládají, že je to kvůli naší bezpečnosti, aby se předešlo incidentům. Jako ten chudák medik, co skončil minulý semestr s pořezaným obličejem.“

Rosa si povzdychne, zavěsí se do Zofie a společně odcházejí na přednášku. „Jako bych Polsko najednou nepoznávala. Už jenom dostat se na školu, a teď takové věci. Někdy si říkám, jestli ta tvoje kamarádka Tosia nakonec nemá pravdu. Třeba bychom si taky měly vybrat nějaký mládežnický spolek a v tichosti se připravit na odchod do Palestiny.“

Zofia na ni vrhne zděšený pohled. „Jak to vůbec můžeš vyslovit? Ani za nic! Jsme tady přece doma, jsme Polky! Čím těžší nám to udělají, tím víc si prostě budeme stát za svým. Sedět na přednáškách zvlášť? To je nesmysl. Mentalita ghetta. V Polsku nic takového nikdy nebylo, a co se mě týče, ani nebude.“

Vztek Zofii hned tak neopouští, ale když vstoupí do posluchárny, pocítí i závan strachu. Několik stupňovitých lavic vlevo zůstalo prázdných, leží na nich jen kus papíru s oznámením. Obě dívky se přidají ke skupině spolužáků postávajících vzadu, jejich rozhovor je tlumený a podrážděný.

Když vstoupí profesor Kotarbiński, všichni zmlknou. Projde dolů uličkou a postaví se na vyvýšené pódium pro přednášejícího. Má dobrých sto osmdesát centimetrů, vojenský knír navoskovaný do dvou hrotů, a když si v tichu, které zavládne, prohlíží posluchárnu, vypadá jako důstojník před nastoupenou jednotkou. Ozve se dutá rána, jak popadne svou židli a rázně ji odsune stranou.

„Dokud univerzita nevyřeší otázku sezení na přednáškách uspokojivěji, vzdávám se svého práva sedět.“

Ozve se hluk odsouvaných židlí, jak se několik nežidovských studentů zvedá, aby se k němu připojili. Zofia cítí, že se jí stahuje hrdlo. Ještě mají přátele.

Když po přednášce schází dolů ke katedře, aby Kotarbińskému poděkovala, tváře jí ještě pořád sálají. Tohle všechno je prostě jedna velká ostuda.

„Je to bída, Zofie, ale nesmíte se nechat zastrašit. Nemůžete to tady vzdát, slibte mi, že to dotáhnete k promoci.“

„Ale samozřejmě, pane profesore! Mě nic nezastaví.“

Nad hlavním vchodem vztyčili studenti v bílých čepicích a se zelenými stužkami na klopách transparent. Černý inkoust se rozpíjí po bílém prostěradle, ale slova jsou i tak čitelná už zdálky: „Chceme univerzitu bez Židů!“

Děvčata na sebe pohlédnou. Jenže se nedá nic dělat, jiná cesta než pod tím urážlivým sloganem ven nevede. Rosa si postrčí tyrolák, který jí sedí na nově nakadeřených vlasech, a znovu se do Zofie zavěsí.

„Tak jdeme na věc,“ prohodí Zofia.

„Když na to přijde,“ zamumlá Rosa, zatímco procházejí pod transparentem, „otec by si tuhle pakáž mohl koupit za drobné.“

Čekají na tramvaj a Zofia se cítí vyčerpaně. Hlavně za to může pocit, že ji někdo nemá rád, že z ní najednou má být černá ovce třídy. Dětinské, ale stejně to bolí.

„Radši na to všechno zapomeňme,“ říká jí Rosa, když nastupují. „A přijď večer k nám, budu mít společnost. Pustíme si pár desek, trochu si zatancujeme. Co na to říkáš? Už se přece usměj! Jednou jsi holka jako lusk, Zofie, tak nemáš proč věšet koutky!“

Tramvaj je odveze na Grzybowského náměstí, tam se děvčata obejmou na rozloučenou a každá si jde po svém. Zofia v tomhle sousedství vyrostla, a jakmile se ocitne v dobře známém shonu pátečního trhu, hned se cítí líp. Z Twardé odbočí na dvůr činžáku, kde bydlí. Ženy tam právě sundávají prádlo z dřevěných sušáků a klevetí. Pouliční harmonikář vyhrává „Majn štetl Belz“ a vzhlíží k oknům v naději, že mu někdo hodí pár drobných. Děti skáčou panáka, tak jak ho skákaly odjakživa a vždycky budou.

Otevře dveře bytu a nadechne se uklidňující vůně otcových knih a matčiných květin z balkónu. Ale cosi se děje. Matka pobíhá po kuchyni, už v zástěře, a míchá něco v hrnci na sporáku. Dřevěná deska, která přikrývá smaltovanou vanu v rohu, se prohýbá pod nádobím a mísami zeleniny. Krystyna vylupuje hrášek do cedníku a tváří se uličnicky.

„Co je nového? Co se děje?“

„Tak slečna by ráda věděla, co se děje,“ řekne matka. „Proč vůbec myslíš, že se něco děje?“

„Sabina, Sabina se děje!“ vyhrkne Krystyna. Je jí čtrnáct a udržet tajemství není zrovna její silná stránka.

„Opravdu? Tak on se Lutek konečně vymáčkl?“

„No to nám musí říct Sabina,“ pokrčí matka rameny. „Tak jako tak, máme je tu oba na večeři, brzy se to dozvíme. Jenom se podívejte na hodiny! Ani se nenadějeme, a bude soumrak. Krystyno, prostři stůl a vezmi ten nejlepší ubrus. A Zofie, ty zajdi ještě ven a skoč k Judel pro láhev vína, nějakého lepšího, a pár věcí k tomu, tady máš seznam.“

Zofia si lístek schová a jde na trh. Šest broskví a svazeček petržele. Báby v dlouhých sukních a šátcích postávají za koši plnými bajglů, další kolem sudů se slanečky. Mladá žena v apartních šatech z umělého hedvábí stojí u pultu, na kterém jsou vyloženy role látek. Zofia by mohla zavřít oči, a stejně by přesně věděla, kde stojí – stačila by jí vůně smažené cibule a citrónů, pečeného chleba, zelí a prken pokrytých térpapírem, do kterých praží slunce.

Projde okolo zástupu mladíků v gabardénových pláštích a s holčičími pejzy, kteří se právě vyhrnuli z místní ješivy, a proplete se davem spěchajícím ke schodům kostela se dvěma hranatými věžemi na podvečerní bohoslužbu. Potom do Sosnowiczových lahůdek, kde vládne matka jedné její spolužačky, kolem stolů sedí hosté a ládují se jejími slavnými párky se zelím. Když vidí Zofii, paní Sosnowiczová ji zavolá, takže ani nemusí čekat ve frontě, a jako dárek jí strčí do košíku balíček červených klobásek.

„Tak jsem slyšela, že Sabina má dobrou zprávu,“ zašeptá a hned už se zase věnuje svým zákazníkům.

V Horowiczově krámu s vínem ji Judel běží přivítat až ke dveřím a podává jí obě ruce.

„Svatba v rodině – budiž pochválen Ten, jehož jméno nevyslovujeme! To lidi vždycky chtějí něco výjimečného pro tak výjimečný den, a vždycky za výjimečnou cenu!“ Ukáže Zofii láhev, kterou jí už předem vybrala, a vrací drobné.

„Kéž bych se dožila takového štěstí i pro své dcery,“ povzdechne si při loučení.

U pekaře Zofia kupuje chalu, slavnostní sladký kvašený chléb. Když se rozhlédne po přecpaném krámu, kam ženy v šátcích přinášejí hrnce s šouletem, který tam nechají přes noc, aby se pomalu vařil v pekařské peci, napadne ji, co by tam asi viděli její spolužáci. Když byla malá, vychovávali ji polsky a chodila i do polské školy: židovství ji připadalo jen jako drobná rodinná zvláštnůstka, asi jako když jsou někde všichni zrzaví anebo mají bláznivou tetu. Ale teď, když o práci člověk nezavadí a pravičáci se derou k moci, často ji zraní a rozčílí články v novinách nebo bezděčné poznámky lidí, které pokládá za přátele. Copak si opravdu někdo myslí, že si má půlka Varšavy sbalit své saky paky a odtáhnout někam na Madagaskar? Vždycky přece bude doma tady, ve Varšavě!

Když se Zofia vrátí domů, nejlepší nádobí je už prostřeno a svíčky jsou připraveny k šábesové večeři. Krystyna se převlékla do svých nejlepších šatů.

„Paní Sosnowiczová z lahůdek říkala, že se Sabina bude vdávat!“ vyhrkne, zatímco opatrně vrší ovoce do mísy. „Jak to, mami, může vědět dřív než my?“

„No tak to ví, no. Lidi hrozně rádi vědí. Dala ti Judel to víno za trochu slušnou cenu? Ale to se podívejme, ještě tu máš pro Sabinu něco dobrého!“

„Nedokážu si představit, že se Sabina bude vdávat.“

„Však má třiadvacet, to není na vdavky nijak brzo. Holka se klidně může zasnoubit i ve dvaceti.“ Následuje významná odmlka.

„Kdepak, mami, neboj se, nikoho před tebou netajím. A stejně, beztak by se to Judel nebo některá taková dozvěděla dřív než já sama. Já se vdávat nebudu, na takové věci nemám čas.“

Matka významně přikývne, aby bylo jasné, že o tom ví své.

Dveře se otevřou, dovnitř vchází Sabina s Lutkem a za nimi otec v dlouhém kabátě s perziánovým límcem. „Podívej, maminko, koho to nepotkám před domem,“ halasí. „A zdá se, že kusem pořádného jídla by nepohrdli, tak jsem je vzal s sebou. Nemáš náhodou zrovna něco na plotně?“

Matka se jen rozesměje a ukáže na příborník, kde už jsou vyskládány talíře s masem na studeno, porcovanou rybou a nakládanými okurkami. Sabina líbá všechny kolem, na sobě kostým s úzkým pasem a přes rameno zářivou liščí kožešinu. Opatrně si odepne maličký baret trůnící na jejích dokonale nalakovaných vlasech.

Krystyna sáhne po liščí štóle a s povzdechem ji pohladí: „Máš ty ale kliku, Sabino, že si můžeš kupovat takové nádherné věci, a ještě ti je dávají se slevou!“

„Když jednou děláš modelku v tak nóbl krejčovství, nezbývá ti než vypadat, jako bys před minutou vystoupila z vlaku z Paříže,“ usmívá se matka hrdě. Sabina je rodinná kráska, to se ví, s tou její étericky bledou pletí, velikýma tmavýma očima a hedvábně jemnými černými vlasy. Krystyna se Zofií jsou obě blondýnky, stejně jako všichni z matčiny strany. Vyrůstaly jako dvě dobře živená štěňata, která se hlasitě perou, zatímco starší sestra na ně pohlíží svýma vážnýma očima, v šatech bez poskvrnky a s velikou mašlí ve vlasech, vždycky jak se patří.

Matka vezme Krystyně kožešinu a jde ji opatrně uložit do předsíně.

„Jednou si ji můžeš půjčit,“ slibuje Sabina, když si všimne, jak zklamaně se Krystyna tváří.

„Opravdu? Ty jsi zlatíčko! Ale nestojí hrozné peníze?“

Sabina pokrčí rameny. „Co na tom sejde?“

„Tak, když teď máme všechna děvčata pohromadě, je čas zapálit svíčky,“ říká matka a hlas se jí chvěje štěstím.

Obstoupí ji z jedné strany stolu, zatímco škrtá sirkou a opatrně zapaluje jeden knot za druhým. Potom zakrouží rukama nad plamínky, nadechne se vůně vosku a ohně a přikryje si dlaněmi oči k modlitbě. Když za pár okamžiků znovu připaží, má v nich slzy. „Ach, děvčátka moje,“ říká. „Vyrůstáte mi.“

Zatímco padá soumrak, v oknech všude kolem dvora se rozžíhají světla, jak rodiny zasedají k páteční večeři. Odkudsi zvenčí zazní pár tónů písně, k hlubokému mužskému hlasu se připojuje několik dětských, Šalom alejchem, pokoj vám. Zofia si začne tiše broukat s nimi, zbytek rodiny se přidá a přezpívají spolu pár starodávných veršů.

Ne že by byli kdovíjak zbožná rodina, ale páteční večeře je pro matku svatosvatá. Tvář jí září, a když se všechny její dcery shromáždí kolem, cítí se šťastně a trochu i pyšně. Štiplavý pach spousty knih narovnaných podél zdi a nakyslá vůně květin vanoucí dovnitř z balkónu se mísí s vůní chaly a tmavého vína.

Jestlipak to člověka změní, když ho někdo tak miluje, říká si Zofia. Když sám někoho miluje. Prohlíží si ve světle svíček sestřinu tvář, zda v ní nevyčte odpověď, jenomže to, co jí vidí v očích, vůbec nevypadá jako štěstí. Jistě, Sabina je spíš plachá a často si s něčím dělá starosti, ale teď jako by šlo ještě o něco víc. Chystá se k ní naklonit a šeptem se zeptat, co ji trápí, ale Krystyna ji předejde s naléhavou otázkou.

„A jaké budeš mít šaty, Sabino? Určitě budou báječné, když ti s nimi pomůže Madame Fournierová ze salónu. Jenom si to představ!“

„No… asi ještě uvidíme…“ Sabina se zadrhne a sklopí hlavu. Na tvářích jí vykvetou dvě růžové skvrnky.

Lutek ji obejme kolem ramen. „Zrovna dnes jsme o tom mluvit nechtěli, ale…,“ řekne sotva polohlasem.

Sabina zvedne hlavu, tváří se vyděšeně a zahanbeně. „Víte, Madame Fournierová mě vyhodila.“

„Cože tě, Sabino? Proč by tě vyhazovala? Vždycky tě přece chválila až do nebe! Lepší modelku nemá.“

„Zřejmě se ukázalo, že přece jen nevypadám tak docela, jak mají vypadat modelky z Maison Française. Nejdřív jsem byla dokonalá Francouzka, ale teď se najednou zdá, že jsem až moc Židovka.“

„To je úplně směšné!“ říká matka rozhořčeně. „Co mají v hlavě?“

„Sabina stejně chtěla dát brzy výpověď,“ krčí Lutek rameny. „Otci to rozhodně udělá radost, když nám v kanceláři tiskárny pomůže dřív, než jsme čekali.“

Sabina se na něho vděčně usměje, ale v očích jí po celý zbytek večera zůstává tichý smutek.

Po večeři se na stole objeví karty a rodina se pouští do dlouhé partie beziku, zatímco Zofia se vytratí přes ulici, kde bydlí Rosa.

„To je dost, že jdeš,“ říká Rosa, když se jí konečně podaří vysvobodit Zofii z obležení své matky, která v předsíni osobně vítá každého jejího hosta, aby se dozvěděla žhavé novinky, a vesele přitom blýská početnými diamantovými prsteny, které nesundává, dokonce ani když odvažuje maso v rodinném řeznictví.

„Pojď dál. Je tu někdo, s kým bych tě chtěla seznámit. Pracuje pro tvého oblíbeného přednášejícího, doktora Korczaka.“

Zofia zaúpí. Když je teď Rosa zasnoubená, předsevzala si, že jí najde dokonalou partii.

„Prosím tě, Roso, nech už toho. S tím posledním klukem jsem se musela vybavovat celé hodiny, fakt hrůza.“

Velký salón je plný zdobného nábytku ve stylu polské lovecké chaty a zbylý prostor plní dav přátel. Dveře na balkón jsou otevřené, dovnitř proudí vlahý večerní vzduch. Deska na gramofonu se točí a zní tango, hit letošního léta: „Za rok touhle dobou“.

„Tamhle ho máš,“ ukazuje Rosa.

U okna stojí mladík s nápadně příjemným úsměvem, vyšší než všichni ostatní. Zofia vidí jeho hlavu, úpravnou takovým jakoby kočičím způsobem, oči lehce našikmo, jaké mívají lidé z východu. Opravdu je hrozně vysoký. Pan Žirafa, říká si, a přesto má divný pocit, že se teď věci najednou začaly ubírat přesně tím směrem, jak mají.

Miša se pomalu chystá odejít, když tu najednou vidí Rosu, jak se mezi lidmi proplétá směrem k němu, a za ní jde dívka v letních šatech.

S trhnutím se odlepí od okenního rámu, o který se opíral. Plavé hlasy stažené z čela, plné rty, jak si je pamatuje, opálená pleť odrážející se od bílých šatů. Ona.

A určitě se diví, proč se na ni kření jako blázen, zatímco mu podává ruku.

„Rosa říká, že pracuješ u Korczaka,“ říká.

„To je pravda, dělám tam studentskou výpomoc, ano.“

Jeho věty nedávají moc smysl, protože nedokáže myslet na nic jiného než na ten pocit, když okamžik držel její měkkou ruku. Ale ona z něj nespouští oči, má zvídavý a přímý pohled. Zaslouží si aspoň trochu rozumnou konverzaci.

„Takže taky studuješ na učitelku?“

„No nazdar… to ti řekla Rosa, anebo už je to poznat?“

„Vlastně ani jedno, zahlédl jsem tě na Korczakově přednášce, tenkrát v té rentgenové laboratoři.“

„Ten chlapeček, co mu tak tlouklo srdce! To bylo něco, že? Ani ne tak to, o čem nám tehdy Korczak přednášel, jako ten pohled… člověk to všechno najednou začne vnímat úplně jinak. Ale to bych si tě určitě pamatovala, kdybys tam byl.“

Líbí se mu směr, kterým se rozhovor ubírá. „Není důvod, proč bys měla, přece jsme spolu nemluvili. A pak už mu ty přednášky brzo zarazili.“

Dívka se zamračí. „To bylo hrozné, že? Musel být hrozně zklamaný.“

„To ano, ale jestli ho někdy něco doopravdy vyvedlo z míry, tak spíš ztráta polského dětského domova, který založil. Správní rada ho prostě vyhodila. Nesmí se ani dál vídat s dětmi, o které se dlouhé roky staral. Jako by přišel o půlku rodiny.“

„To je hrozné!“

Oči jí žhnou. Sahá mu sice sotva po ramena, ale Miša cítí, že má před sebou člověka sobě rovného, plného života a síly, s níž se musí počítat. A na jejích pohybech je i něco tanečního, na tom, jaký postoj zaujímá, jak si je ladně vědoma svého těla. A ty oči! Existuje název pro takový odstín modři, zářivý a průzračný? Taky si ho prohlíží, to je jasné.

„Docela ti závidím, že můžeš pracovat s Korczakem a vyzkoušet si jeho metody přímo na dětech, z první ruky. Musí to být báječné, být mu pořád nablízku.“

„Upřímně řečeno, občas ti z toho jde hlava kolem. Aspoň ze začátku.“

„Jak to myslíš, že ti jde hlava kolem?“

„Však víš, on vlastně ani žádnou ustálenou metodu nemá. Myslí si, že se musíš seznámit s každým dítětem zvlášť. A teprve z toho vyplyne, co přesně potřebuje.“

„Ale copak všechny děti nevyžadují jasná pravidla? Jak jinak může učitel vědět, jestli dělají, co je správné? Proč se usmíváš?“

„Líbí se mi tvé nadšení. Opravdu.“

Dívka se trošku zamračí. „Radši se ještě vraťme ke Korczakovi. Takže on vás konkrétně nic neučí?“

„Učí, ale po svém. Každý večer se sejdeme buď s ním, anebo se Stefou, to je správcová domova, a povídáme si o dětech. A ještě má Korczak jednou týdně něco na způsob přednášky pro všechny učitele, i když dokud si na něho nezvykneš, vypadá to, jako by jen tak nezávazně vykládal, vtipkoval.“

„On vtipkuje?“

„To nejdůležitější Korczak často říká, právě když ze sebe dělá šaška. Snaží se nás tak nutit k přemýšlení. Podle jeho filosofie se z knih a z přednášek nějakých profesorů o děcku stejně nic nedozvíš. Pokud jde o to starat se o děti tak, že je poznáš, každý si musí najít vlastní způsob. Ze začátku to v Korczakově domově nebývá jednoduché, ale ty děti tam jsou možná nejšťastnější, jaké znám, dokonce i ti největší raubíři, co přijdou z ulice.“

„Takže mi chceš tvrdit, že slavný spisovatel Korczak svým studentům neříká, aby četli knihy? Co si myslíš třeba o Piagetově nové knize?“

„Ještě jsem ji nečetl.“

„Ještě jsi ji nečetl? Ale to si musíš přečíst! Nechceš ji půjčit? Bydlím tady kousek. Když chvilku počkáš, zaběhnu ti pro ni.“

„No to by bylo skvělé!“

Hudba už před nějakým časem přestala hrát. Rozhlédnou se kolem a zjistí, že pokoj se vylidnil, ale oni pořád stojí blízko sebe, jako by se na ně tlačil dav.

„Mám skočit pro tu knihu?“

Kráčejí spolu bok po boku ve světle pouličních lamp jako dva lidé, kteří jsou na něčem srozuměni. Čeká v průjezdu vedoucím do dvora jejího domu, zatímco odběhla nahoru, a noc jako by se rozbzučela její nepřítomností. Na potemnělém schodišti zasvitnou její bílé šaty, a už je zpátky, trochu zadýchaná. Strčí mu knihu do rukou, je celá nová, ještě voní tiskařskou černí. Vezme si ji a přitiskne k hrudi. Jenomže ona ji chce zase zpátky, aby mu ukázala, na které části se má zvlášť zaměřit.

Skoro se zdá, jako by se jí domů nijak zvlášť nechtělo. Shlíží na úzkou světlou pěšinku uprostřed její hlavy, tak odkrytou a zranitelnou, a chtěl by ji ochraňovat před nočním chladem a vůbec před světem, který je obklopuje. Světlo lampy prozařuje jemné chmýří na její tváři – kdyby k ní přitiskl rty, bylo by to jako políbit broskev? Byla by její pleť chladná na dotek?

Ale to by se určitě urazila, přece se skoro neznají.

„Říkal jsem si…,“ odhodlá se nakonec. „Jestli bychom se třeba ještě někdy nemohli vidět.“ Zatají dech.

„To by bylo fajn.“

Cítí, jak se šťastně zubí, v životě se necítil báječněji. „Třeba v úterý? Co já vím, o půl desáté?“

„Dobře, udělám si čas. V úterý.“ Taky se usmívá.

Setkají se v úterý o půl desáté na Zámeckém náměstí, u sloupu krále Zikmunda. Tam, kde si dávají schůzky zamilovaní.

Kapitola 4

Varšava,
září 1937

Miša sedí u stolu v maličké kanceláři mezi chlapeckou a dívčí ložnicí, odkud vedou okna i dveře na obě strany, takže se na ně dá dohlížet zároveň. Má tohle lampou ozářené doupě rád, připadá si tu jako kormidelník na můstku lodi plavící se mořem spánku. Obvykle se tam přes noc učí, ale dnes mu v hlavě tancují úplně jiná slova.

Tak zítra ráno na Zámeckém náměstí.

Přichází Korczak, ještě pořád v kabátě a v klobouku s širokou krempou. Čiší z něho venkovní chlad a je cítit i závan kouře z vlaku a z jeho milovaných cigaret.

„Napadlo mě, že se zajdu podívat, jestli šlo všechno jaksepatří na kutě.“ Zašustí papír, doktor se stavil u tureckého pekaře pro pár rozinkových koláčků, na které si tak potrpí. Jeden nabídne Mišovi. Dva z chlapců teď sedí na postelích a se zájmem hledí ke dveřím. Doktor na ně zamává a rozdělí se s nimi o svůj poklad, než je pošle zase spát. Připadají si teď důležití, a navíc mají dva koláčky, které to dokazují.

„Přednášel jste v nějakém židovském spolku?“ ptá se ho Miša.

„Ano, pozvala si mě židovská obec z městečka jménem Osvětim. Tolik mladých, kteří by chtěli co nejdřív vyrazit do Palestiny… je to těžká věc.“

Posadí se, sundá si klobouk, potom i motýlek a rozepne si límeček od košile.

S ironickým úsměvem si Mišu chvíli prohlíží. „A co vy, příteli? Určitě to bude kráska, nemám pravdu?“

„Copak už vám někdo řekl o Zofii?“

Korczak se přidušeně zasměje. „Vaše tvář přece, Mišo. Čitelná jako titulek na první stránce: ‚Nebezpečně zamilovaný mladík‘.“

„Když na to přijde, pane doktore, je vaše velká fanynka. A chce se stát učitelkou.“

„A kromě toho je krásná.“

Miša zrudne.

„Inu, vyšetření je u konce a diagnóza zní: beznadějný případ.“

„A choroba je v pokročilém stadiu, obávám se. Máte nějakou radu?“

„Já? Starý mládenec? Já nikdy neradím. Jediné, co vám můžu říct, je, že krásný život je vždycky nesnadný život. Každý si musíme najít vlastní cestu. A vydat se po té mé, to bych nikomu neradil. Je jenom má.“

Korczak se zvedne a poplácá Mišu rázně po rameni, skoro jako na vyjádření soustrasti.

Miša sleduje, jak se dveře za ním zavírají. Doktor odchází do svého pokojíčku na půdě vedle voňavého skladu jablek. Úzká postel s armádní přikrývkou, starý psací stůl, který zdědil po otci, pokrytý poznámkami, z nichž jednou bude další kniha. Arkýřové okno s výhledem na dvůr, odkud ho ráno probudí cvrlikání vrabců čekajících, až jim nasype drobky. Tohohle Korczaka bych měl následovat, říká si Miša, a taky zasvětit život dětem.

Uběhne několik hodin a Miša pozoruje, jak se venku jasní. Konečně, konečně nastal čas jít pozhasínat noční lampy.

Je ještě moc brzy. Miša se usadí na schodech vedoucích ke sloupu krále Zikmunda a opře se o lokty. Varšava mu v životě nepřipadala tak nádherná. Královský hrad z červených cihel trůní se svými měděnými věžičkami pod modrou oblohou a cestu k mostu stráží majestát svatoanenského kostela. Miša vyhlíží k širokému ústí Krakovského bulváru a představuje si, že Zofia nejspíš přijde právě odtamtud. Kolem náměstí rychle krouží tramvaje a elegantní austiny, zato koně s drožkami si vykračují jako na přehlídce.

Vytáhne z kapsy hodinky. Už tu měla být, ale na tom přece nesejde. Ty hodinky má od otce, dal mu je v den, kdy odjížděl z Pinsku. Čekala ho tehdy víc než čtyřsetkilometrová cesta z polské Bělorusi za studiem ve Varšavě, bylo to tak vzrušující! Nechá si řetízek proklouznout mezi prsty, a jako by zase cítil zvláštní pach vody z pinských bažin. Jednou tam Zofii vezme, půjčí si loďku a budou spolu veslovat po nekonečných jezerech, v nichž se odráží blankyt nebe, černobílí čápi budou vzlétat z hnízd schovaných v rákosí na břehu a věže pinského kostela se budou zvedat na obzoru jako stožáry korábu připlouvajícího z moře.

Znovu otevře víčko hodinek: teď už tu každopádně měla být. Určitě se objeví s nějakou úžasnou omluvou, až vyběhne po schodech k němu nahoru. V životě neuhodneš, co se mi zrovna teď stalo.

Každých dvacet minut se podívá na hodinky a snaží se v davech proudících po bulváru rozeznat Zofiinu postavu, několikrát si ji dokonce s někým splete. Uběhne hodina, pak hodina a půl a Miša pořád čeká. Na okamžik, který mu změní život, až uvidí Zofii, jak za ním kráčí přes náměstí.

Když hodiny po celé Varšavě začnou odbíjet jedenáct, zvedne se jako ve snách, nohy ztuhlé dlouhým sezením na kamenných schodech. Párkrát zamrká, jako by potřeboval nějak vstřebat nečekaný fakt, že nepřišla. že už nepřijde.

Až se vrátí do dětského domova, určitě tam na něho bude čekat vzkaz s vysvětlením. Rozběhne se zpátky na Krochmalnou.

Ale žádný vzkaz na něho nečeká.

Další dny má sto chutí za ní zajít, ale jako gentleman má být přece schopen vyrovnat se s odmítnutím. Nebude ji už otravovat.

Ale stejně se každé ráno zastavuje na vrátnici, jestli tam pro něho není nějaký lístek, až mu Zalewski nakonec řekne: „Poslouchejte, pane Mišo, jakmile tu pro vás něco bude, vzkážu vám. A jestli můžu být tak smělý, copak nevidíte, jak na vás všechny holky dělají oči? Tak už se nad nimi smilujte, jednu si vyberte a někam ji pozvěte!“

Jenomže na světě jako by byla jenom Zofia. Týdny ubíhají a jen potvrzují diagnózu: buď ona, anebo žádná.

Jednoho mlhavého odpoledne zkraje podzimu se Miša vrací do dětského domova s několika dětmi, které vzal do kina.

Na schodišti sirotčince se paní Stefa vyklání přes zábradlí s náručí plnou vypraných nočních košil. Už není nejmladší, ale v dobromyslném obličeji má teď rošťácký výraz. „V kanceláři máte telefon. Nějaké děvče – ale zní docela naštvaně.“

„Volám kvůli té knize.“ Zofia má v hlase led. „Docela bych ocenila, kdyby ses mi ji obtěžoval vrátit.“

Miša je tak šokovaný, že ze sebe nevypraví ani slovo.

„Nezlob se na mě,“ vyhrkne nakonec Zofia, „ale měli jsme nějakou domluvu, a ty ses tam ani neukázal. Nechal jsi mě čekat potmě a dost jsem vymrzla, jestli tě to zajímá.“

„Čekala jsi potmě?“

„A co si představuješ? To se ví, že o půl desáté je tma!“

„Ale já jsem tam byl dopoledne! O půl desáté! A čekal jsem hodiny!“

„Aha, tak…“ Teď zase ona neví, co říct. „Ty jsi na mě čekal? Ale copak si někdo dává schůzku o půl desáté dopoledne?“ Ještě pořád zní rozzlobeně, ale jako by se jí teď v hlase ozýval i tón naděje.

„Zofie, je mi to příšerně líto! Myslel jsem, že jsme o tom mluvili. Každý večer mám práci, jindy než dopoledne prostě nemůžu!“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Doktor z Varšavy.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.