Lucy Parkerová

JOTA / 2021

Act Like It

copyright © Lucy Parker, 2016

Translation © Ina Leckie, 2021

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2021

ISBN epub 978-80-7565-929-3

Věnování

Mým rodičům a babičce za jejich neutuchající

lásku a podporu

Kapitola první

Londýnské Celebrity @LondonCelebrity. 10 hod

Troy tropí hlouposti: westendský herec Richard Troy likviduje vybavení restaurace Ivy… goo.gl/Pr2Hax

Skoro každý večer mezi devátou a desátou se Lainie Grahamová vášnivě líbala se svým bývalým přítelem.

A skoro každý večer úderem desáté už ležela mrtvá v louži krve, s hrdlem probodnutým žárlivým sokem. Když se hrálo i odpolední představení o víkendu, bylo to dohromady přinejmenším šest nepříjemně trapných líbaček týdně. A ještě jich přibylo, pokud si režisér usmyslel nějakou tu zkoušku navíc, nebo když onemocněla alternující herečka. A taky když se Will v zákulisí začal chovat jako drzý spratek a ona nestihla bleskově uhnout.

Je to zvláštní situace, veřejně a za peníze se ocicmávat s chlapem, který mě mimo jeviště odkopl jako starou fusekli. Z hlediska ukončeného vztahu je divadlo triumfálně nejtrapnější. Televizní nebo filmoví herci sice taky občas musejí lézt do postele s někým, kdo se jim hnusí, jenže po těch nikdo nechce, aby tu scénu opakovali osm měsíců pořád dokola.

Lainie zpoza kulis sledovala, jak Will a Chloe Wayneová dohrávají předposlední scénu. Chloe se téměř viditelně chvěla erotickým napětím, což nebylo ani tak dáno její rolí jako spíš výchozím nastavením její osobnosti. Will se při řeči nadechoval na špatných místech a jeho repliky nabíraly podivný rytmus. Ještě chvilku a –

„Farmere!“ zaburácel režisér Alexander Bennett z první řady. Holá hlava se mu ve světle hlediště leskla potem. Doposud se v sedadle pohodlně rozvaloval, ale teď už přestal předstírat apatii, prudce se naklonil dopředu a tvářil se jak obloha před aprílovým slejvákem. „Máš dominovat scéně, a ne plavat prsa o závod. Tak přestaň kývat palicí a začni laskavě dýchat nosem!“

Willova souměrná tvář se zkrabatila notoricky známou dotčeností. Rázem vypadal jako rozmazlené, geneticky obdařené děcko. Byl sice natolik profesionál, že tu instinktivní zamračenou grimasu potlačil a pustil se zase do svého monologu, ale tentokrát v něm rezonovala vzdorovitost, která jeho výkon nikterak nevylepšila. Jeho postava si v tomto okamžiku měla vychutnávat vítězství, jenomže rytíř dobyvatel v jeho podání mluvil, jako by ze všeho nejradši mrskl mečem o zem a odloudal se někam na pivko.

Will byl rozhozený už od včerejšího večera, kdy zpackal jednu svou repliku hned v úvodním dějství. Ne že by neměl talent. Byl to, jak už Lainie bohužel věděla, nevěrný parchant, ale hrát uměl. Jen zřídkakdy udělal nějakou chybu – a pokud, pak ji uměl zamaskovat líp než kdokoli jiný – ale když včera tak okatě vypadl z role, následovala nevyhnutelně další zkouška. Bennett vyžadoval dokonalost v každičké oblasti života, mimo jiné byl taky už popáté ženatý, a všichni představitelé hlavních rolí si museli i v den volna chtě nechtě přivstat.

Tedy většina hlavňáků, proběhlo Lainie hlavou. Náš zadumaný Byron si jako vždycky udělal, co chtěl. Bennett se tvářil jako vteřinu před mrtvicí, když se Richard Troy ležérně přiloudal o dvacet minut později, takže na tuhle explozi ještě jistě dojde. Beztak si ji schovává až na později, do kanceláře, kde se mu huláká nejlíp, protože tam má na stole vystavenou tu svou Tony Award. Pro herce na koberečku je ta slavná medaile na stojánku takovou názornou vizuální pomůckou na cestě od režisérem strhaného ega až k vlastním pokorným omluvám.

Představa kajícího se Richarda Troye byla nicméně uvěřitelná zhruba stejně jako představa okřídleného hrocha vesele plachtícího ulicemi West Endu. Ostatně na podobné trofeje vedl Richard nad Bennettem 3:1.

Chloe se mezitím na jevišti půvabně sesunula k zemi v mdlobách. Teď nadešlo Richardovo efektní finále. Odlepil se od boční kulisy naproti místu, kde stála Lainie, a odcvrnkl neviditelné smítko ze sněhobílé košile. Pak vyšel z levého křídla kulis na jeviště. Kužel světla se k němu přesunul od Willa a Chloe s až urážlivou samozřejmostí. Richard opanoval scénu, než bys řekl herec.

Kavalírův hold se hrál už čtyři měsíce a stále bylo výslovné potěšení vidět Richarda v akci. Jeho jevištní charisma však bohužel tak trochu připomínalo interiér historické budovy divadla Metronome. Večer, v záři honosných lustrů a reflektorů, to bylo naprosto kouzelné místo, nabité atmosférou starosvětského lesku a slávy, ale v nelítostném světle bílého dne působilo utahaně a jaksi nuzně, jako zestárlá primadona přistižená bez nánosu šminek a třpytek.

A když spadla opona a z herců taky slupky divadelních postav, byl už Richard Troy fakt nesnesitelný prevít.

Will se dostal zhruba do půli svého nejdelšího a nejrozvláčnějšího monologu. Tahle pasáž Lainie vadila z celé jinak vynikající hry nejvíc. Willova postava, teoreticky hlavní, se v tu chvíli jevila podstatně méně sympatická než ten jednoznačný ničema v Richardově podání. Lainie si nikdy nebyla jistá, zda to byl scénáristův záměrný dvojsmysl, třeba jako podobenství toho, že lidství jako takové není zdaleka jen černobílé, nebo jestli ten člověk prostě psát neuměl. Divadelní kritik v Guardianu se přikláněl ke druhé možnosti.

Richard se teď Willovi posmíval slovně i pohledem a zdálo se, že se tím baví až příliš. Will se napřímil a ve tváři se mu objevil výraz jakéhosi dotčeného přesvědčení, že je přece nejlepší na světě.

Lainie sebou škubla. Byl to do posledního puntíku – i s tou grimasou – přesně ten samý výraz, jaký míval v posteli.

Tak tohle jsem fakt zjistit nepotřebovala, blesklo jí hlavou.

„Taky se někdy bojíte, že to jednoho dne naruší rovnováhu ve vesmíru?“ ozvalo se vedle ní. Lainie se otočila a usmála se na kostymérku Meghan. „Myslím to, že máme zrovna tyhle dva pohromadě pod jednou střechou. Protože když si k tomu připočteme ještě valnou většinu našeho vedení, tak už možná překračujeme nějakou doporučenou kvótu na zatracený parchanty.“ Meghan Hanleyová s lehce pozdviženým stříbřitým obočím sledovala, jak zápletka spěje k rozuzlení. „Oba mají k dispozici meč, a ani jeden se nechopí příležitosti a nebodne toho druhého. Taková promarněná šance!“

„Bodejť, prosimvás. To už by to líp odšermovaly i dvě poloslepé jeptišky stižené artrózou. Richard nejspíš v životě nevytasil nic těžšího než kreditku a Will má koordinaci očí a rukou na úrovni žebříčkové nervové soustavy.“

Mno, trochu zahořklá asi pořád ještě jsem, to si musím připustit. Ale zničená, to tedy rozhodně ne, ani co by se za nehet vešlo. O Willu Farmerovi jako o životní lásce by mohla uvažovat jedině nějaká ještě školou povinná nanynka, a to ještě jen do té doby, než by se s ním osobně seznámila. Zrovna tak Lainie nejásala z toho, jak ji shodila ta nejbulvárnější rubrika Londýnských Celebrit. Ten plátek jí – a taky zbytku drbůchtivého čtenářstva – poměrně nedávno s náramným potěšením prozradil, že Will se v současnosti schází s manželkou jistého fotbalisty, která se od svého chotě odstěhovala, neboť ji podváděl s jistou účastnicí soutěže Big Brother. Zkrátka jeden špinavý začarovaný kruh.

Ten článek byl šikovně okořeněn aspoň tři měsíce starým snímkem nějakého profesionálního šmíráka, který ji pohotově vyblejskl v okamžiku, kdy Lainie na odchodu z divadla v chladném venkovním vzduchu znenadání kýchla. Farmerova divadelní partnerka a odvržená milenka Elaine Grahamová na parkovišti Metronomu propuká v hořký pláč.

Paráda.

V dalším odstavci jí pak ten takzvaný reportér, jak se nejspíš sám rád mylně prezentuje, ještě neopomněl polichotit zmínkou, že ani tváří v tvář takovému ponížení ji rozhodně nepřechází chuť k jídlu. To byla větička pod záběrem, na němž si Lainie v Glastonbury kupovala krabičku hranolek, a snímek byl vynalézavě opatřen houfem drobných, leč výrazně žlutých šipek s otazníkem, směřujících k jejím břišním partiím, jejichž linie se dala případně vnímat i jako první nepatrné náznaky těhotenství.

Sotva tohle číslo vyšlo, zavolal Lainie otec a bez okolků se nabídl, že jí naservíruje Willovy rozmnožovací orgány na stříbrném podnosu.

K oběma ženám přistoupila inspicientka Margaret Wardová a připojila se k té spontánní divadelní porotě. Rukou pocákanou od barev si odhodila dlouhý culík přes rameno a uhranutě sledovala Richarda. Jeho hlas zněl prostorem sytě a dokonale, slova zaoblená léty cviku na Etonu a Oxfordu neutrpěla v jeho podání jedinou polknutou nebo zadrhnutou slabikou. Will se tvářil kysele. Richard tasil meč a rázně pokročil pod falešný oblouk nad forbínou. Margaret přejela po té dřevěné konstrukci nad jeho hlavou zasvěceným pohledem. „Nepřeješ si někdy, aby mu to celý nešťastnou náhodou ruplo na šišku?“

A jak.

„K vražedným myšlenkám mě ještě nedohnal.“

Lainie si vzpomněla na úterní představení, když do Richarda nechtěně vrazila v chodbičce před jeho šatnou. Hned se omluvila, a stejně jeho misogynní reakce na to drobné šťouchnutí loktem vyzněla obsahem i hlasitostí naprosto neúměrně.

A média pořád kolem dokola spekulují, proč je taková hvězda dosud single. Hrozná záhada.

„Zatím,“ zopakovala ponuře.

„Jo, a mimochodem,“ mrkla Margaret do papíru v ruce a mávla na osvětlovače, že má změnit barevný tón, „Bob si s tebou chce promluvit. U něj v kanclu, za deset minut.“

Lainie se po ní překvapeně ohlédla. „Bob? A proč?“

Hlava jí okamžitě automaticky přepnula do režimu „panika“ a horečně listovala v paměti uplynulým týdnem. Krom toho, že jsem se asi tak na půl vteřiny dotkla posvátné paže Jeho Výsosti – a u Richarda bych vlastně klidně čekala, že i na tohle by si byl schopen stěžovat – nevím o ničem, kvůli čemu by si mě starej mohl volat na kobereček.

Stage manager Robert Carson obecně vnímal ansámbl tak nanejvýš jako určitý počet loutek. Hodily se mu, když se s nimi chtěl předvádět na večírcích nebo přiživovat cvrkot na sociálních sítích, ale všechno ostatní se vyskytovalo mimo perimetr jeho zájmu, pokud ovšem někdo něco nezpackal. Bob se nejraději soustředil až na konečný součet a ten se, věren svému názvu, nacházel až na posledních řádcích výpisů z bankovního účtu.

Margaret pokrčila rameny. „Nemám tušení. Nic víc mi k tomu neřekl. Ale bacha, dneska měl celý den náladu pěkně pod psa,“ dopřála Lainie varování, a ta zhluboka vzdychla.

„Jsem se teď mohla hezky povalovat doma,“ zamumlala lítostivě. „S tvarohovým bagelem v ruce a nějakým zamilovaným románkem v druhé. Zatracenej Will.“

Nebo jsem se taky mohla válet v posteli s Willem a užívat si chuť jeho ranního dechu i nějakou tu lekci na téma mého pochybného vkusu v oblasti literatury. Od chlapa, který je dodnes přesvědčený, že titul Jako zabít ptáčka je nějaká praktická příručka pro lovce, myslivce a ostrostřelce vůbec.

V mém životě to zkrátka může být už jedině lepší.

S touhle povzbuzující úvahou v hlavě se vydala ze zákulisí bludištěm chodeb a uliček ke kancelářím. Podlahy i stěny v reakci na její kroky místy vrzaly a skřípaly. Jako by si celé divadlo tiše bručelo něco pod fousy. I když tu člověk občas narazil na protivně lepkavou kliku u dveří nebo to z některého kouta zavanulo vlhkou zatuchlinou, Lainie měla tohohle sešlého bručouna docela ráda. Divadlo Metronome je na West Endu jedno z nejstarších. Nejsou tu žádná supermoderní a superpohodlná sedadla, ani dokonale automatizované toalety, ale čiší to tu dějinami. Těmihle chodbami už chodily mnohé herecké legendy…

„A Edmund Kean si nejspíš taky říkal, že je to tu pěkná špeluňka,“ prohlásila jednou na toto téma Meghan.

Názory na původní využívání budovy Metronomu v sedmnáctém století se různily. V odborných publikacích se řešilo, zda se jednalo o přístavbu parlamentu, nebo o luxusní nevěstinec. Lainie nechápala, proč by na tom mělo záležet. Velmi pravděpodobně sem chodili v obou případech ti samí pánové.

Osobně se jí zamlouvala spíš představa nevěstince. Dodávalo to o něco pikantnější příchuť povídačkám o místních strašidlech. Jasně že je zajímavější chlípný duch chlapíka, který zkolaboval na vrcholu vášnivého aktu placené lásky, než duch úředníka, jenž umřel nudou nad haldami papírů.

Lainie dobře věděla, že když Bob řekne „za deset minut“, znamená to v podstatě „okamžitě“, a tak se nikde nezdržovala a zamířila přímo do jeho kanceláře, která jako jedna z mála byla situovaná v čelní části divadelní budovy, a byl z ní tudíž výhled na rušnou ulici. Lainie si však při pomyšlení na tu místnost vybavovala spíš rozpačité přešlapování, zpocené dlaně a úpěnlivou touhu být tam venku, uprostřed anonymního davu lidí spěchajících buď za nákupy, nebo – v případě turistů – směrem k Oxford Street.

„Dále,“ ozvalo se, sotva zaklepala, a tak si dopřála jen velmi letmo protočené bělmo, než otevřela dveře.

V tom samém okamžiku, tedy ještě než vkročila dovnitř, už měla pevně nasazený svůj nejpřesvědčivější falešný úsměv, ale ten pohasl, sotva spatřila dvě ženy, které stály s Bobem u okna.

„Fajn, Elaine,“ spustil hned Bob energicky. Košili měl jako obvykle špatně zapnutou. Každý den to ale byl jiný knoflík. Stejná košile, jiný knoflík. Zaručeně to dělá schválně. „Určitě znáte tady Lynette Sternovou a Patricii Blighovou.“

No bodejť, Lynette i Pat přece vídám týden co týden, naštěstí většinou z bezpečné vzdálenosti. Lainie cítila za krkem sílící ježení se chloupků. Pozdravila Pat s lhostejností, kterou vůbec necítila; pak opětovala pokývnutí Lynette. Co ta tady dělá, a vůbec, proč k čertu takové naprosto nečekané setkání? Spíš bych si ji dovedla představit zhroucenou v sanatoriu, nebo jak osamoceně vzlyká někde v koutku. Lynette Sternová, vysoká blondýna s nosem do ostré špičky, byla agentka Richarda Troye a Lainie ji upřímně litovala. Pokaždé, když se potkaly, měla Lynette na čele o vrásku víc.

A přítomnost Pat Blighové jí taky nešla do hlavy. Pat totiž byla PR manažerka Metronomu. Vládla nad veřejnou image celého divadla železnou pěstí a bez špetky humoru. Běda každému, kdo se objeví v nedobrém světle…. na Twitteru.

Co jsem jen ksakru mohla vyvést?

Začala si mimoděk okusovat nehet na palci. Tohohle zlozvyku se docela úspěšně zbavila už kdysi na škole, a teď se nutila hned toho nechat a pro jistotu stiskla ruce pevně dohromady. Ráno letěla na metro na poslední chvíli jako zběsilá, a teď ji mrzelo, že si neudělala ani tu chvilku, aby bleskově mrkla na upozornění z Googlu.

Že by nějaké nahé fotky? Houby, leda by mi někdo hacknul přímo sprchový kout. Lainie už ani jako malinká nebyla ráda nahatá; v rychlosti převlékání často lámala rekordy. Vtom jí ale vyprchala barva z obličeje. Pokud se ovšem o něco takového nepokusil Will…

Ale v tom případě vlítnu na jeviště, ani se nebudu Richarda ptát, jestli si můžu ten jeho meč půjčit, a Will bude rázem lehčí o dvě svoje nejmilejší části tělesné schránky.

„Posaďte se, Elaine,“ ozval se Bob s nečitelným výrazem ve tváři. Zdráhavě ho poslechla – Bob přece lidi nechává stát! – a jako by už předem přiznávala nějakou vinu, vybrala si tu nejmíň pohodlnou židli.

Seber se, ženská pitomá.

„Půjdu rovnou k věci,“ Bob se usadil na okraj rozlehlého mahagonového stolu a pokynul netrpělivým gestem i ostatním dvěma ženám, aby si taky sedly. Natáhl se za sebe pro iPad, otevřel jej a naťukal heslo. „Předpokládám, že tohle už jste viděla,“ nastrčil iPad Lainie pod nos a ona zamrkala ve snaze honem zaostřit na displej.

Cítila, jak jí srdce buší, ale hrůza se vzápětí rozpustila v nechápavém údivu. Bulvární obluda jménem Londýnské Celebrity opět udeřila, jenže tentokrát vůbec nejsem obětí já.

Tak Richard si včera vyšel na večeři. Story o tom, jak seřval uznávaného mistra kuchaře a odneslo to i nějaké nádobí, působila poměrně věrohodně. Lainie se pozorněji zahleděla na hlavní fotku. No jistě, jeho ani ostřílení paparazzi nedokážou vyfotit jinak než lichotivě. Richard Troy a opuchlé oči? Nebo podbradek? Kdepak, ani náhodou. U něj špatný úhel prostě neexistuje.

Jak ten mě irituje.

Pokrčila rameny a troje rty v její blízkosti se stiskly napětím. „No,“ vyhrkla tedy honem, aby si pojistila půdu pod nohama, „to bylo asi dost nešťastné, ale…“

„… ale Richard přece dělá takovéhle kiksy v jednom kuse.“ Ne, to asi nebyl výrok, jaký by ti tři čekali.

A co to vlastně má co dělat se mnou? Snad si nemyslí, že za něj tu škodu zacvakám. Vždyť je to zazobanec už odmala, ze starého rodu, multimilionář. Jen ať si ty míšeňské střepy zaplatí hezky sám. A když trpí sklonem k hysterickým scénám a házení nádobí na veřejnosti, mělo by mu vedení divadla dovolit chodit jenom k McDonaldovi. S papírovými miskami a plastovými příbory by takovou paseku nenadělal.

„Začíná to být už víc než jenom nešťastné,“ prohlásila Lynette tak zlověstně, že Lainie okamžitě usoudila, že bude lepší nechat si svoje názory radši jen pro sebe.

Pěnící ticho narušila Pat. „Jenom za tenhle měsíc už se mu povedlo osm, ano, osm! všelijakých incidentů, nezávisle na sobě, prosím.“

Z přepečlivě zapleteného drdolu jí trčely tři uvolněné pramínky blonďatých vlasů. Většina žen by si toho vůbec nevšímala. Ani Lainie to u sebe moc neřešila; jí se účes rozjel zpravidla v okamžiku, kdy se s rezignovaným povzdechem odvrátila od zrcadla. U Pat však tři neposlušné prameny signalizovaly alarmující stupeň rozčilení. „A to máme teprve půlku října.“

Lainie napadlo, že takového tónu hlasu právě od Pat by se měl obávat i sám Richard. Až sebou cukla, za něj.

„Antireklama je taky reklama. Nebo ne?“ přelétla ostražitě jednu pobouřenou tvář po druhé. Byl to úplně totožný výraz ve trojím provedení, takové nevěřící rozhořčení, jako když celá třída musí pykat za provinění jednoho nezvedeného spolužáka.

To je výstižné, fakt. Zvlášť když vezmu v úvahu, kterých osobností se to týká.

„Do jisté míry.“ Bob nakrčil nos a chřípí se mu rozšířilo. Lainie nemohla nepostřehnout, že by mu prospěl zástřih toho porostu uvnitř. „A Troy už tu míru překročil.“ Podíval se na ni, jako kdyby snad byla za Richardovo chování osobně zodpovědná. Bože chraň.

A Bob pokračoval. „Mužům, tedy hlavně mužům, se v očích veřejnosti dostává značné volnosti a tolerance jejich jednání. Dokonce i reputace za opovážlivost, rebelství, nemanželské potomstvo…“ Odmlčel se, ale dál se na ni upřeně díval a Lainie jen doufala, že její výraz vyjadřuje zaujaté naslouchání. Přesný opak vzmáhající se nevolnosti. Má řeči jak z příručky ideálního muže z poloviny minulého století. Která byla už před těmi šedesáti lety zavrženíhodně sexistická a od té doby se evidentně nic moc nezlepšilo.

„Existuje nicméně hranice,“ pokračoval Bob a jednotlivá slova zněla jako rány kladivem, „kdy se i ze sympatického rebela stává hnusný syčák, kterého by veřejnost raději viděla pověšeného v průvanu, než aby platila za pohled na to, jak se naparuje na jevišti v hedvábných punčoškách. A když někdo začne urážet svoje fanoušky, dělá z nich na veřejnosti úplné pitomce a znepřátelí si lidi, za jejichž peníze si pořídil to svoje zatracený ferrari, tak tím je pro lidi ta hranice prostě překročená.“

Lainie přemýšlela, jestli se ve dveřích za ní opravdu ozvalo sborové „Aleluja“, nebo to byl jen pomyslný zvuk její vlastní nezvladatelné škodolibosti.

Stejně ale pořád neměla tušení, proč se jí dostalo toho privilegia sledovat tuto pomyslnou popravu něčí mentality, jen si to poměrně užívala. Nechtějí ho přece doopravdy…

„Vyhodíte ho?“ Hlas jí až přeskočil, jako by vybafla tu nejrouhavější kletbu. Jako by vyslovila to, co se nikdy nevyslovuje. Už jen ten nápad, že by se Richard Troy mohl dočkat propuštění, byl hotový teatrální ekvivalent hlasitého pokřiku „Voldemort!“ v prostorách bradavické univerzity. Ten, Jenž Nebude Postrádán.

A přece… Bude to ode mě ošklivé, když v to budu doufat a držet si k tomu palce?

Zklamalo ji, že se Bob zatvářil popuzeně. „Samozřejmě, že ho nevyhodíme. To by nás stálo nekřesťanské peníze, kdybychom mu vypověděli smlouvu.“

„A doporučuji ani o tom neuvažovat,“ připomněla se mu Lynette hlasem jako z oceli.

„A krom toho,“ dodal ještě Bob nepříliš ochotně, „nikdo netvrdí, že by Troy nebyl dobrý herec, hlavně aby zůstal jenom u těch výstupů, které má ve scénáři.“

To je tedy typický Bob-ismus, takhle ho podceňovat. Vždyť Richard Troy se loni dostal i na obálku Time, a ten nadmíru fotogenický záběr byl lákadlem na článek uvnitř čísla, který Troyův talent velebil nad Oliviera, a celé to dokázalo znechutit všehovšudy dva kritiky.

„Kdyby si ty svoje výbuchy dokázal odbýt jenom trochu diskrétněji,“ pokračoval Bob, jako kdyby řešil celou řadu podobných situací, „tak jsme si tuhle debatu mohli úplně odpustit. Jenomže Troyova žalostná veřejná image už začíná ovlivňovat i prodeje vstupenek. Vedení divadla z toho nemá pražádnou radost.“

Lainie se nedovedla vžít do jeho posvátného respektu k chodícím peněženkám v oblecích, zato obecný pocit strachu vnímala docela jasně. Aby taky ne, pokud nemá radost vedení, nebudeme ji mít ani my. Bob bude všem dělat ze života peklo tak dlouho, dokud se vrchnosti nálada nezlepší.

„Nejsem si tak docela jistá, co to má společného se mnou,“ zkusila to opatrně.

„Když nejdou na odbyt vstupenky, týká se to všech,“ pronesla Lynette důležitě. Pat po ní hodila nedůtklivým pohledem.

„Potřebujeme Richardovi nějak vylepšit profil.“ Založila si ruce na prsou a vrhla na Lainie dlouhý pohled, jenž se ze zkoumavého po chvíli přelil ve skeptický. „Panuje tu všeobecný názor, že už je to tak zoufale negativní, že by Troy mohl prostě padnout za oběť vlně nenávisti v tisku. Lidé jsou schopní shodnout se na skandálu, ale nebudou vyhazovat těžce vydělané peníze za podívanou na někoho, kým z hloubi duše pohrdají. Ne v tomhle konkurenčním prostředí. A přinejmenším od té doby, kdy začalo být společensky nepřijatelné házet na jeviště shnilou zeleninu,“ dodala ještě s prchavým napjatým náznakem úsměvu.

Lainie si dopřála tři vteřiny na to, aby se takovou představou v duchu pokochala.

„A jak moc ty prodeje sletěly?“ zeptala se, protože ji napadlo, jestli by neměla co nejdřív zavolat své agentce. Dostala už pozvánku do třetího kola konkurzu na historické drama, které by se mělo začít natáčet začátkem příštího roku, ale kdyby to tady v divadle celé padlo…

Kterak Richard Troy a jeho chování vztekajícího se batolete potopilo celou mezinárodně uznávanou westendskou produkci. To je k neuvěření.

„Minulý měsíc o čtrnáct procent,“ řekl Bob a Lainie zaťala zuby do rtu. „To nás ještě nepoloží.“ Zaznělo to trochu otráveně, že musí ubrat na tragickém tónu. „To by tu musela ještě navíc vybuchnout bomba, aby to došlo tak daleko. Ale stejně jsme tenhle měsíc museli už na čtyři večery rozdávat volné lístky, aby bylo plno, a to jsme předprodej zahajovali s pořadníkem na šest týdnů dopředu. Tohle představení se má hrát ještě čtyři další měsíce, a my chceme skončit v nejlepší možné situaci, a ne aby to všechno vyšumělo kvůli dotčeným fanouškům a kritikům.“

Lainie chvíli mlčela. Že vedení divadla rozdává vstupenky zadarmo, aby zaplnilo hlediště, to pro ni byla novinka. „Hm, možná mi něco uniká, ale já tedy pořád nechápu, co bych podle vás měla udělat já. Mám mu jít domluvit, aby byl zase hodný hošík a nelepil už ty žvýkačky pod židle? Jak by to asi dopadlo, hádejme třikrát.“

Bob a Pat po sobě hodili pohledem a Lainie znovu zamrazilo v zádech. Pat viditelně zvažovala, jak formulovat myšlenku. Nakonec se jí podařilo skoro jakoby mimochodem prohodit: „V Palladiu stouply prodeje vstupenek za poslední kvartál o deset procent.“

„Pch, to jsem si všimla,“ přitakala Lainie. „Vypuklo to od té doby, co Jack Trenton po léčení poztrácel poslední zbytky rozumu a dal se dohromady se Sadie Fosterovou.“

Neboli s Ďáblicí ze Soho, jak jí s láskou přezdíval celý svět muzikálu. Lainie ji znala už od nějakých osmnácti, devatenácti, kdy spolu začaly chodit na divadelní akademii. Konkurovaly si na zúženém seznamu kandidátek na roli v muzikálu 42. ulice, který připravovalo jedno komunitní divadlo, a Lainie tehdy před svým výstupem našla ve špičkách stepovacích bot nasypané skleněné střípky. Naštěstí je objevila dřív, než se obula.

Byla nyní tak zaujatá svou kratičkou exkurzí do temných zákoutí vzpomínek, že jí uniklo to podstatné.

„No právě.“ Pat se obočí vyhouplo nad obroučky brýlí. Opírala se teď oběma rukama o Bobův stůl a ostře cyklámenové nehty čile ťukaly o desku. „A Richard v poslední době vyvolal opravdovou vlnku zájmu jen jedinkrát, a to když se v Londýnských Celebritách objevily fotky vás dvou, jak jste spolu šli na tu párty u Bollingera.“ Pat při řeči i po ní dál civěla na Lainie, jako by zkoumala centimetr po centimetru míru její přitažlivosti a nemohla se dopátrat požadovane jakosti.

Lainie to rázem došlo. Takovým rázem, jako by dostala ránu velikým kladivem. Až jí v hlavě zařinčelo.

„Vy jste ztělesněný sen všech lidí od novin,“ potvrdila jí tu domněnku děsivě seriózním tónem Pat. „Pro ty nejhorší plátky jste sice asi stejně zajímavá jako splasklý balónek na královské zahradní slavnosti, ale pro nějakého Joea Průměrného nebo pro Jane Obyčejnou to byl hotový poklad. Blogové komentáře se zmítaly od spekulací, jestli se sesypete, až po nevěřícně fascinované. Nejoblíbenější divadelní neřád a nejsladší květinka všech londýnských scén. Richard byl v tu chvíli nejpopulárnější za celou svou kariéru. Ale když říkám v tu chvíli, myslím to doslova. Trvalo to možná tak pět minut. A dál z toho nebylo nic.“ V tom posledním dovětku bylo jasně slyšet obvinění.

Lainie otevřela pusu. A zase ji zavřela. A znovu otevřela. „Nebylo z toho nic…“ podařilo se jí konečně najít ztracený hlas, „… protože o nic nešlo. My jsme na té párty spolu ani nemluvili. Odcházeli jsme náhodou ve stejnou dobu a Richard nejenom že dělal, jako že mě vůbec nevidí –“ mluvila mimoděk čím dál hlasitěji, jak se jí vybavovalo roztrpčení z té situace „– ale on si doopravdy ani nevšiml, když mi manžetovým knoflíčkem roztrhl ty šaty, co mi vnutili. Takže jsem pak cítila povinnost koupit si je, hadr jeden nemožný. Byly z kolekce Jenny Packhamové, ale mně se vůbec nelíbily.“

Jednalo se o honosný, astronomicky drahý model, který prostě nebyl určený pro rusovlásku s výrazným poprsím. A odsouhlasila jí to i spousta módních bloggerů, takže teď z těch šatů byla nejdražší pracholapka v Lainiině skříni, které samotné se asi vůbec nezamlouvalo viset mezi výprodejovými kousky z pouhých „lepších“ obchodů.

Pat to vůbec nezajímalo. „Kdyby vás bylo nějaký čas vidět po Richardově boku, kdyby lidi uvěřili, že spolu něco máte…“

„Víte vy co? Pojďme si to hned říct pěkně na rovinu, ano?“ skákala pohledem z jedné tváře na druhou. Cítila, jak jí hoří tváře, jen si nebyla jistá, jestli víc rozpaky nebo vzteky. Když někomu připadá takový… takový… oplzlý nápad docela v pořádku, tak to znamená, že od té doby, kdy slovo herečka bylo jen jiný výraz pro význam běhna, se toho moc nezměnilo.

„To mi tu vážně navrhujete, abych sehrála pro bulvár nějaký falešný románek s Richardem Troyem? Jenom proto, abyste dostali do hlediště o pár zadků víc?“

Přesunout se od skutečného vztahu s Willem Farmerem k hranému románku s Richardem Troyem? Možná to není přímo z louže pod okap, ale určitě z louže do louže.

„Když uvážím, že většina těch, které to zajímá, dobře ví, že jsem donedávna chodila s Willem,“ spustila podrážděně, „tak myslím, že hupnout do postele dalšímu kolegovi mi na image ‚miláčka davů‘ rozhodně nepřidá, ba naopak. A dovedu si představit fůru dost pravděpodobných komentářů.“

„No ale určitě by byly lichotivější než to, co se momentálně sype na hlavu Troyovi,“ ušklíbl se Bob. „Vsadil bych se, že tu jeho starou dobrou přezdívku ‚Byron‘ už i jeho příznivci vyměnili za přiléhavější ‚Kretén‘.“

Lainie se kratince uchechtla, neudržela se. Odjakživa si říkala, že si tu přezdívku Richard stejně prosadil sám. On svoje role hraje často až příliš byronovsky.

„Tu situaci s Willem jste ale zvládla docela profesionálně,“ vložila se do toho zase Pat, tentokrát s pochvalnou hřejivostí v hlase. Ona mě snad za to i hrdě podrbe za ušima. „Sympatie veřejnosti máte jednoznačně na své straně. On tomu samozřejmě taky pomohl, když hned sbalil tu nafoukanou couru.“

„Jasně, to bylo ohromné štěstí,“ podotkla Lainie suše.

„No, a lidi chtějí vidět, že žijete dál – a že máte namířeno výš.“

„A proto se mám nechat svlíknout tím nejopovrhovanějším hercem v celém Londýně, abych měla v životě nějakou zábavu?“

„Nikdo po vás nechce, abyste s ním spala, chraň bůh,“ třepl Bob otráveně rukou dřív, než stačila zareagovat Pat. „I když možná by mu to aspoň na čas vylepšilo náladu. A celé to jeho slavné hraní podle Stanislavského by poslal do háje jeho zbrusu nový pošetilý úsměv.“ Sám se pokusil usmát, možná pro uklidnění, ale nedopadlo to valně. „To není čistě jen otázka tržeb. Trpí tím profesionální renomé každého člena divadla, byť jen mírně, ale přece.“ Zvedl obě ruce dlaněmi vzhůru. „My po vás nechceme nic víc, než abyste Richarda trošinku přizdobila. Zajděte spolu párkrát na nějakou tu párty a bavte se tam. Spolu. Nebo seberte odvahu a chvíli se před lidmi dokonce držte za ruce. Takové drby se rozletí raz dva. A vstupenky zas budou na pokladně jen mizet a všichni budeme zase spokojení.“

„Já tedy spokojená rozhodně nebudu.“

„No dobrá, ale zaměstnaná asi budete chtít zůstat i dál, ne?“

„Nemůžete mi přece vyhrožovat, že mi vypovíte smlouvu jen proto, že odmítám nechat se pást kvůli vašim ziskům jako nějaká šlapka. To je vrcholně neetické!“

Bob se zamračil. „Už jsem řekl, že faktor sexu do toho nevstupuje a nikdo vám proboha nehodlá ‚dělat pasáka‘!“

„To asi ne,“ připustila Lainie sladce. „Jenže přesně tak to vyzní, když se médiím svěřím, z jakého důvodu byste mě chtěli propustit.“

Chvíli bylo ticho, než Bob opět promluvil. „Já jsem na vás skoro až hrdý. Naše Elaine je už docela dospělá, když si tak libuje ve vzájemném vydírání. A jak jste přitom byla milounká, když jste k nám poprvé přišla na konkurz.“

„A v očích veřejnosti a jejích peněz na zábavu taková taky zůstane,“ zahleděla se na Lainie Pat. „Sama moc dobře víte, jak strašně málo stačí k tomu, aby se vyvolaly řeči o tom, že dvě známé tváře spolu mají nějaké techtle mechtle. Polovinu té práce bych zvládla sama, stačila by mi jedna prostinká hláška. Nechceme po vás nic víc, než abyste se nechala od Richarda doprovázet na pár vybraných večírků a taky abyste ho zapojila do některé z těch vašich charitativních akcí. Za které se vás už delší dobu chystám pochválit.“

Lainie si nedělala iluze, že by šlo o lidsky myšlenou pochvalu. A málem jí zaskočilo. „Richarda že bych měla vzít na fundraisingovou akci? No úplně to vidím před sebou. Richard Troy ve venkovském kulturáčku klábosí s místními babkami. Nebo stojí před Lidlem s pokladničkou na příspěvky v rukou. Nebo se účastní benefičního Běhu pro radost na pět kilometrů.“

„Ale on to udělá,“ ozvala se Lynette a Lainie okamžitě zavrtěla hlavou. To určitě.

„Vážně?“ ušklíbla se ironicky. „Protože o jeho spolupráci na tomhle roztomilém projektu tu ještě nepadlo ani slovo a mně to připadá asi tak pravděpodobné jako poslat sněhuláka na brigádu do pekla.“

„On to udělá,“ zopakovala Lynette neochvějně.

„No tak dobře, ale já ne.“ Lainie se pohledem ohnala po Bobovi. „To byl váš nápad, že jo? Pořádná porce hnusné šuškandy vylepšená příchutí oplzlosti. To je váš rukopis jako vyšitý.“

„Je to spolehlivý plán,“ nedal se Bob vyvést z míry. „Lidi mají rádi kontrast. Potížista napravený bezelstnou společnicí.“

„Já nejsem žádná bezelstná společnice,“ ohradila se Lainie.

„No, víte, děvče zlaté, roli femme fatale už dostatečně obsadila Chloe.“ Bob zvládl svůj potměšilý výraz ukočírovat. „Vlastně už určitě víc než dostatečně.“

„A proč teda nepověříte tou vaší misí ji?“

„Nemyslete si, že mě to nenapadlo. Jenže reputace naší Chloe momentálně není tak docela bez poskvrnky. A navíc je pro něj dost stará.“

„Vždyť je jí devětatřicet.“

„Což je v téhle branži totéž, jako kdyby jí táhlo na šedesát. A nám jde o to, abychom Richardovi profil trochu vypulírovali, a ne mu na seznam hříchů ještě přihodili pověst kolouška.“

„Nechápu, jak můžete v noci spát.“

„Většinou na nějaké kypré blondýnce,“ vrátil jí Bob smeč, ale vyznělo to spíš toužebně než lascivně.

„Nesnažte se za každou cenu být úplně přesný stereotyp stage managera. Já do toho prostě nejdu. Mám početné příbuzenstvo a slušnou hrst přátel a většina z nich čte různé webové drbny. Co by proboha řekli, kdyby mě viděli, jak se na párty držím za ruku s Richardem Troyem?“

„Pokud jste dobrá herečka a zasloužíte si ten lehce nadprůměrný plat, co u nás berete, tak si nejspíš řeknou, že nezávazně flirtujete s docela přijatelným nezadaným mužem.“

„Přijatelným a nezadaným. Přidejte za tenhle popis hlasitý výsměch, buďte tak hodný. Mí bratři by nejspíš provedli okamžitou intervenci.“

Bob to vzdal, to už na něj bylo beznadějně hysterické. Raději si tedy frustraci začal vylévat u Lynette: „Kde ksakru ten Troy trčí? Vždyť už musí být aspoň deset minut po té zkoušce.“

Lynettin nákladně nalíčený obličej nabral jakýsi pseudoomluvný výraz typu „to jsou holt chlapi“. Nejspíš to byl už dávno zautomatizovaný zvyk. Než ale vymyslela nějaké chabé zdůvodnění, otevřely se bez zaklepání dveře a Richard vkročil do kanceláře.

„Bože,“ zamumlala si pro sebe Lainie, „ten si umí načasovat nástup, a přitom to teď ani nemá placené.“

Richard po ní koukl jako po kusu inventáře a nasměroval pozornost k Bobovi. Pronikavá intenzita jeho pohledu spočívala výhradně v sytě modré barvě jeho očí. Ten pohled sám byl letargický a znuděný a Richard stejně jako ostatní viditelně žasl nad faktem, že je vůbec vzhůru a v provozu. „No?“

„Jen pojďte dál, Troyi.“ Bob neskrýval rozhořčení. Ani bych se nedivila, kdyby se mu ta řídnoucí přehazovačka zježila a postavila jako naštvanému kohoutovi hřebínek, pomyslela si Lainie.

„Pojďte, posaďte se. Jako doma.“

Richard to neocenil. „A dál?“ zeptal se znovu. Přejel pohledem Pat a Lynette a ve tváři se mu mihla neurčitá grimasa. Lainie dál ignoroval.

„Sedněte si, Richarde.“ Pat to řekla tónem, jaký podle Lainie jinak používala spíš na svoje dva kokršpaněly. Uplynulo několik napjatých sekund, než si Richard konečně povytáhl nohavice – no vážně, kdo jiný by byl schopen přijít na dopolední zkoušku v kalhotách značky Tom Ford? – a opravdu se posadil. Do toho nejpohodlnějšího křesílka, přirozeně. A učinil tak jediným plynulým elegantním pohybem, jenž vyústil v nonšalantně přehozenou nohu přes nohu. Mohla bych ho klidně cvaknout obyčejným iPhonem a v redakci Vogue by mi za ten snímek ruce zulíbali.

„Ráčil mne sir povolati?“ Znělo to jízlivě, nebylo tak docela jasné, koho vlastně oslovuje, a to jen podtrhlo přezíravý tón. Krátké černé kudrliny se mu v denním světle kovově leskly a pár pramínků přepečlivě nedbale padalo na hladké čelo. Jestlipak se snaží být věren předobrazu Byrona tolik, že taky spává v natáčkách, blesklo hlavou Lainie.

„Na takový tón jste o dobrých třicet let starší, než by se slušelo,“ uzemnila ho Pat. „Takže sklapněte.“

Lainie potlačila pousmání, ale stejně schytala varovný modrý záblesk.

„Óómluváá,“ protáhl Richard. „Povězte tedy, proč byl jsem předvolán k Jeho Vznešenosti.“ Zdvihl pobaveně jedno obočí směrem k Bobovi a ten se zamračil ještě víc a tváře mu nevolí ztmavly do nachova. Richard teprve teď upřel zrak přímo na Lainie. „A proč, smím-li se ptát, je zde přítomna i zhrzená milenka?“

Bylo jasné, že tím nemá na mysli její divadelní roli.

Debil jeden.

Lynette přelétala pohledem z jednoho na druhého. „Nejsem si jistá, jestli na to jejich herecké schopnosti vůbec budou stačit,“ řekla pak na rovinu Pat.

Ta stiskla rty do uzoučké linky. „Zkuste se raději držet běžné mluvy, Richarde, jinak záhy zjistíte, že máte nasmlouvané společné rozhovory s Willem, týden co týden, až do Vánoc. A teď pět minut mlčte a poslouchejte.“

Ta hrozba musela být vážně strašlivá, protože Richard už na to neřekl ani slůvko.

Pat mu vylíčila jejich plán mnohem jasněji a věcněji než předtím Bob Lainie, ale než skončila, Richardův výraz už hlásil něco zhruba mezi opovržením a pochmurným pobavením. Otočil se v křesle a upřel na Lainie zrak.

A ona na něj. Zavile. „Doufám, že tě ani nenapadlo, že to byl můj nápad. Viděla jsem, co se děje, když vytáhneš paty z domu. To už bych si taky rovnou mohla hodit přes ramena pláštík z peří, na čelo nalepit terč a vyrazit na výlet někam, kde zrovna pořádají lov kachen.“

„A já zase doufám, že nečekáš, že bych toužil po tom, aby si mě lidi spojovali s ženskou, která se – předpokládejme, že naprosto střízlivá – svlíkala kvůli Willu Farmerovi.“

Lainie zaťala ruce na klíně v pěsti.

„Zásah, citelný zásah,“ okomentovala si to tichounce Pat jen pro sebe a pokračovala hlasitěji: „Tak to by stačilo, dámy a pánové. A teď alou zpátky, každý do svého rohu ringu, děkuji předem.“

Mimoděk na ně přitom dokonce i varovně zakývala ukazovákem. Lainie se zmocnil dojem, že se minula povoláním a měla být učitelkou na základce. Případně vězeňskou dozorkyní, beztak se v obou těchhle profesích vyžaduje stejný soubor dovedností.

„Richarde…“ nadechla se Lynette.

„Ani omylem,“ přerušil ji hned strohou reakcí.

Pat si založila ruce, opřela se bokem o Bobův stůl a prohlížela si Richarda zkoumavým pohledem. „Já vím, že si poněkud perverzně libujete v tom, že se snažíte být tak nesnesitelný, jak jen lidská bytost může být.“

Objekt její kritiky nepatrně zpozorněl a ona plynule pokračovala dál. „A taky se mi doneslo, že se v prosincových doplňkových volbách budete ucházet o post prezidenta RSPA. A upřímně,“ pronesla oním typickým tónem hráče pokeru, který právě vynáší nečekané eso, „pokud se aspoň trochu nepokusíte vylepšit si renomé, pak fráze ‚ani omylem‘, kterou jste právě použil, se stane přesným popisem vašich snah o to místo.“

Richard mlčel jako hrob a zrovna tak se i tvářil. Doteď si poklidně hověl v přesvědčení, že má dostatečně vysokou kartu, ale teď zjistil, že v tomhle kole mu stačit nebude.

Lainie ho sledovala s jistou zvědavostí. Takže náš Richard má spadeno na místo šéfa Royal Society of the Performing Arts, Královské společnosti múzických umění. To je ta nejvíc zkostnatělá, elitářská a neschopná umělecká instituce, jakou znám. Členové RSPA stráví většinu času tím, že si navzájem gratulují k pouhé své existenci, smetají ze stolu jednu žádost o grant za druhou a vůbec dělají veliké kulové.

…Takže tam chlapec báječně zapadne.

Vyděsila se, když si uvědomila, že ten Richardův pohled nabývá – sice jen mírně a v podstatě zdráhavě – nádech určité spekulativnosti.

„Zapomeň na to,“ bafla bez okolků. „Schvaluju tvůj základní instinkt. Ani omylem.“

„Aspoň jeden měsíc.“ Bob na ni koukal taky a jeho oči připomínaly kalkulačku. „Zkuste čtyři neděle udržovat zdání –“

„Falešné zdání,“ přerušila ho Lainie.

„A já se postarám, aby polovina zisku ze dvou listopadových večerních představení šla jako dar té vaší charitě pro onkologické děti. Jakže se to jmenuje? Shine a Light nebo jak?“

„Shining Lights UK,“ opravila ho Lainie automaticky a vzápětí se kousla do rtu. Krucinál. Ceny vstupenek do divadla na West Endu jsou krádeží za bílého dne. Jsou to tisíce a tisíce liber. Zmohla se ještě na poslední chrabrý pokus o vzdor: „Ale sám jste říkal, že prodej se hroutí a že musíte rozdávat volňásky, abyste neměli v hledišti prázdno.“

Bob našpulil rty a zdálo se, že dospěl k rozhodnutí, jež mu působí až fyzickou bolest.

„Navrhuju sobotní večery,“ vysoukal ze sebe. „Nalepte se na měsíc na Troye – myslím na veřejnosti – a půlka příjmu z prvních dvou listopadových sobotních večerních představení půjde na ty děcka. V účetnictví se to bude taky hezky vyjímat,“ dodal ještě hanebně.

Ruka jí sama sjela do kapsy a pevně stiskla telefon. Lainie znala fotku své sestry na tapetě displeje do poslední pihy na nose. Haničko, ty moje sluníčko, ty mě vždycky dokážeš podržet i v těch největších šílenostech.

„Celý příjem,“ prohlásila. Bob zbledl jako stěna.

Dlouhé a hutné ticho rušil jen slabounký zvuk Richardových nehtů, klepajících o podrážku kožené botky.

„Tak celý příjem,“ přitakal konečně Bob, jako by ho škrtili. Odlepil oči od Lainie a střelil jimi po Richardovi. „A vy si fakt dejte záležet, aby to vypadalo sakra věrohodně.“

Kapitola druhá

Londýnské Celebrity @LondonCelebrity. 35 min

Nová dvojice na scéně, a to doslova!

Herecké osobnosti West Endu Richard Troy a Elaine Grahamová se k sobě tulí na benefiční akci Růžové stužky! goo.gl/Ep2m03

Nejhorší byl ten hluk. Překonal dokonce i tu blýskavici foťáků a kamer, kvůli které Lainie na moment zavrávorala, jak byla oslněná a viděla jen poskakující světelné kruhy. Cvakání virtuálních i skutečných závěrek znělo jako kulometné dávky. Jako by paparazzi dělali zvukovou mexickou vlnu, každé cvaknutí následovalo jiné hned vedle jako ozvěna. A do toho lidské hlasy štěkající jeden přes druhý: „Richarde, doleva koukněte! Richarde, sem! Elaine, ještě se otočte! Elaine, haló!“

I lichotivá návnada byla slyšet: „Vy ale vypadáte úchvatně, Elaine! Copak je to za značku, madam?“ A taky výslechové metody: „Chodíte spolu? Richarde, jak dlouho jste spolu? A co na to Will Farmer? Proto jste s ním skoncovala, Elaine? Začalo to už předtím?“

Jako spoustou kladiv do hlavy naráz. Drzých a neúnavných. Obvykle to byla jakžtakž snesitelná palba. Divadelním hercům se dostává od tisku většinou jen povrchového zájmu, v podobě novinářů shlukujících se v blízkosti vyhlášených akcí s účastí celebrit. Na žebříčku prodejnosti zpráv se divadelní osobnosti pohybují někde mezi méně výraznými hvězdičkami reality show a známými rozhlasovými jmény. Tohle intenzivní obtěžování bylo pro Lainie jedním z důvodů, proč stále váhala, jestli se vůbec má snažit ulovit nějakou televizní roli.

Dnes večer si tedy díky svému doprovodu mohla poprvé zkusit, jaké to je, být předním žádaným objektem v titulcích zpráv. A vůbec si to neužívala. A od pohledu ani Richard, to musím uznat, když vidím, jak se tváří – jako kakabus, výstižné slůvko.

Sotva vystoupili z jeho nablýskaného ferrari a začali se prodírat mediálním davem, šofér šlápl na plyn a Richard za ním hleděl, jako by ho podezříval, že si teď vyrazí na nepovolenou vyjížďku jen tak pro radost. Svíral Lainie ruku až křečovitě, a ji překvapilo, jak má dlaň drsnou, asi i mozolnatou. Vůbec si nedovedla představit, že by tenhle člověk někdy přičichl k nějaké manuální práci. Nebo třeba jen myl nádobí.

Když se k nim protlačil fotograf s postavou hromotluka a naklonil se k nim tak blízko, že Lainie cítila na uchu vlhkost jeho dechu, Richard temně a varovně zavrčel.

Příliš to její empatii neposílilo. Dobře si uvědomovala, že kdyby Richard novinářům práci tak neusnadňoval svým nedostatkem ovládání na všechny strany, nerojili by se kolem něj jak hejno hladových piraní.

Volnou rukou si přidržovala sukni proti dotěrnému větru. Vzpomněla si, jak jednou kdesi četla, že vévodkyně z Cambridge má v lemech svých šatů zašitá závažíčka, a teď jí to připadlo jako docela dobrý nápad. Ještě aby mě zradilo oblečení. To je to poslední, co bych teď potřebovala. Měla na sobě svoje staré kalhotky pro štěstí, s dírkou na levé půlce. No a co. Vypadá to, že nadcházející večer bude dostatečně mizerný i bez přídavku lycry.

„Mohla bys trochu přidat?“ zahučel na ni Richard a ona měla co dělat, aby na něj na oplátku nevyplázla jazyk. Ale byla ta představa strašně provokativní: jeden takový obličej by okamžitě vyvolal vlnu fotoblesků, a ta by se nesla dál, jako když člověk hodí kámen do vody a kola na hladině dorazí až k protějšímu břehu v dáli. Vzmáhala se v ní zvrácená chuť začít zlobit.

Do vřavy mladších fanoušků vkročila jakási náctiletá youtuberka a většina objektivů se kvapem přesměrovala. Lainie zhluboka vydechla a rychle pustila sukni, protože jí mezitím kabelka už už sjížděla z ramene. Měla v ní telefon a své nejmilejší švagrové odpoledne udělila striktní instrukce. Kdybych jí poslala signál SOS, tedy SMS, tak má za úkol mi zavolat, že je naoko v nějaké tísni a nutně potřebuje, abych ihned přijela. Slíbila jsem, že se na Růžové stužce s Richardem ukážu, nic víc. Lainie zkrátka neměla vůbec v plánu, že vydrží po jeho boku celý večer, pokud se Richard začne předvádět ve svém typickém nemožném módu.

Aspoň že je to pro dobrou věc, utěšovala se sklesle, když ji Richard znovu netrpělivě zatahal za paži.

„Nech toho,“ sykla jen a usmívala se přitom na vyhazovače, když jim podávala svůj lístek. „Nevláčíš za sebou pytel golfových holí.“

I Richard vytáhl svou vstupenku, ale bez úsměvu. Namísto něj mu nad čelistí zlehka zaškubal sval. Mlčel ovšem, až dokud nevstoupili do foyer. „Já si svoje hole na golfu nevláčím,“ podotkl. „Na to mám caddyho.“

Tak to máme tenhle večer oči v sloup číslo jedna.

Změť hlasů ve vnitřním prostoru byla skoro stejně intenzivní jako ten kravál paparazzů venku, s tím rozdílem, že povykované požadavky tady nahradily výkřiky překvapení, když někdo někoho poznal, a všelijakého společenského chichotání. Lainie byla čistokrevná městská nátura, ale nyní se na chviličku nechala unést představou nějakého tichého místečka v náručí přírody, kde jediným zvukem jsou ptačí trylky a zurčení vody.

A taky bzukot hmyzu, hukot těžkých zemědělských strojů a velkokapacitních jatek a tak, napadlo ji vzápětí, až se musela pousmát. Rajský klid v jejích představách měl asi víc společného s historickou romantikou, třeba jako byl seriál Z Lark Rise do Candlefordu, než s jednadvacátým stoletím. To je riziko povolání: trávím příliš mnoho času obklopená uměle vytvořeným prostředím, a tak trochu ztrácím kontakt s realitou.

Richard jí z tácu od procházejícího číšníka podal koktejlovou sklenku a pak to zdvořilé gesto zlikvidoval zachmuřeným pohledem do jejího výstřihu a otázkou: „To ti vybrala tvá stylistka?“

Lainie si pořádně lokla vodky s ovocnou příchutí. „Žádnou stylistku nemám,“ přiznala otráveně a krotila nutkání začít si sebevědomě popotahovat a uhlazovat šaty. Které mi ale přece padnou krásně. Prostě dokonale jednoduché malé černé, s přiměřeným dekoltem. Richard opatrně upil ze své sklenky a koukal do ní, jako by uvažoval, jestli ta ovocná příchuť není ve skutečnosti kyanid. V tom Hamletovi musel být dost dobrej, blesklo Lainie hlavou.

„A nenapadlo tě něco si půjčit?“ zeptal se pak s kamarádským zájmem v hlase.

Tisíce, holka. Nezapomínej, že to budou celé tisíce liber pro Shining Lights.

Přiložila na tu svou vzrůstající podrážděnost imaginární patu a rozdrtila ji o naleštěné parkety. A snažila se nepředstavovat si, že to samé dělá i s Richardovým hezkým ksichtem.

„Miláčkové moji!“

Z oblaku vzdušných polibků a parfému se z hloučků lidí vynořila Greta Frenchová. Slavná kormidelnice mnohých neméně slavných talk show byla pro Lainie jedinou skutečnou lidskou bytostí, která oslovovala výrazem „miláčku“ i lidi, se kterými ani nespala, ani je nepočala.

Greta na nich dvou nešetřila zářivými úsměvy. Chřípí nosu se jí až chvělo, jak větřila čerstvý materiál pro svoje zítřejší odpolední okénko drbů. Lainie ucítila pohyb Richardova bicepsu na svém rameni. To se asi jen ošívá. Přece by jí jednu nevypálil doslova. I kdyby to bylo sebelákavější.

„Já neměla ani tušeníčko,“ rozplývala se Greta a očima klouzala z jednoho na druhého. „Elaine, vy liško jedna podšitá. Ani jste nepípla, když jsme si spolu minulý týden povídaly o Willovi.“

Mluvila tlumeně, tajnůstkářsky. Každému, kdo by se snažil naslouchat – a jen přímo v zorném poli měla Lainie minimálně čtyři adepty – tedy každému takovému člověku by bylo třeba odpustit okamžitou úvahu o tom, že Lainie trpí návykem zavolat v slzách tetičce Gretě po každém milostném či vztahovém krachu.

To „povídání“ spočívalo v tom, že Greta přepadla Lainie u regálu s jogurty v supermarketu Waitrose a hodnou chvíli ji obtěžovala sarkastickými dotazy na Willovu údajnou zálibu v silikonu.

Richard se na Gretu usmál. Byl to perfektně vysoustružený a vykalkulovaný pohyb obličejových svalů, který absolutně neměl co do činění s upřímnou emocí. To mu však neubralo na efektu. Modré oči zmodraly na kvadrát, kol rtů vyvstaly zajímavé linie světla a stínu, a tvář, která v neutrálním klidu mohla vyhlížet až přehnaně stroze, získala rozměr téměř mytické krásy. Dokonce i Lainie při tom pohledu bouchlo srdce navíc, ale jen jednou, a hned se jí zachtělo chrstnout mu na tu samolibou spanilou palici ten nevalný drink.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Londýnské celebrity: Prostě to zahrej.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.