Edice Temnosti

Svazek 3

Clive Barker

Hellraiser

Carcosa

Kroměříž, 2021

THE HELLBOUND HEART

Copyright © 1986 Clive Barker. All rights reserved.

Překlad (translation) © Milan Žáček, 2021

Obálka (jacket illustration) © Andrey Pankov

Czech edition © Carcosa – Tatiana Žáčková, 2021

ISBN 978-80-88243-51-9 (tištěná verze)

ISBN 978-80-88243-59-5 (ePub)

ISBN 978-80-88243-60-1 (Mobi)

Veškerá práva vyhrazena.

pro Mary

„Toužím pohovořit s duchem dávného milce,

jenž zemřel před zrozením boha Lásky.“

John Donne, Božstvo lásky

Kapitola první

Frank se tak usilovně soustředil na rozluštění záhady Lemarchandovy kostky, že když se ozvaly první údery velkého zvonu, vůbec je nevnímal. Hlavolam sestrojil mistr svého oboru a potíž se měla takto: i když bylo Frankovi řečeno, že schránka obsahuje hotové divy, vypadalo to, že do ní jednoduše nevede žádná cesta, na žádné z jejích šesti lakovaných stran se nenabízelo žádné vodítko ohledně umístění bodů, jejichž stisknutím by se od sebe uvolnily jednotlivé dílky trojrozměrné skládačky.

Frank už podobné rébusy viděl – hlavně v Hongkongu, produkty čínské záliby vytvářet metafyziku z tvrdého dřeva –, zde však rafinovanost a technickou genialitu Číňanů francouzský mistr obohatil o svou zcela vlastní zvrácenou logiku. Pokud se s tímto rébusem pojil nějaký systém, Frank mu nedokázal přijít na kloub. Až po několika hodinách pokusů a omylů přineslo náhodné postavení palců, prostředníčků a malíčků první ovoce: téměř nepostřehnutelné cvaknutí a pak – vítězství! – jedna část kostky vyklouzla z pozice mezi sousedními díly.

Odhalily se tím dvě věci.

Tou první bylo, že vnitřní plochy jsou zářivě vyleštěné. Po laku sklouzl Frankův odraz – pokřivený, roztříštěný. Tou druhou bylo, že Lemarchand, který ve své době vyráběl zpívající ptáčky, kostku sestrojil tak, že otevřením se aktivuje hudební mechanismus, jenž začne břinkat mimořádně banální krátké rondo.

Frank, povzbuzen tímto úspěchem, se do manipulace s kostkou pustil s ještě horečnějším zaujetím a záhy odhalil nová uspořádání drážkovaných spojů a naolejovaných kolíčků, která odhalovala další záludnosti. A s každým řešením – s každým novým pootočením nebo popotažením – nastupoval další melodický prvek a melodie se rozvíjela a zvýrazňovala v kontrapunktech, až se původní capriccio prakticky ztratilo v ornamentech.

V určité fázi jeho usilovných snah se rozezněl zvon – pravidelnými chmurnými údery. Frank jej neslyšel, alespoň ne na vědomé úrovni. Když byl však s rébusem téměř hotový – zrcadlové vnitřnosti kostky byly takřka rozpleteny –, uvědomil si, že se mu žaludek při vyzvánění stahuje v tak prudkých křečích, jako by ho ten zvuk pronásledoval snad půlku života.

Vzhlédl od práce. Chvilku měl za to, že hluk musí přicházet odněkud z ulice – ale tuto domněnku rychle zavrhl. Než se pustil do řešení záhady mechanikovy kostky, chýlilo se k půlnoci a od té doby uběhlo několik hodin – hodin, jejichž uplynutí by si vůbec neuvědomil, kdyby nebylo důkazu na jeho hodinkách. Ve městě by se nenašel kostel – jakkoliv chtivý věřících –, který by vyzváněním zval k bohoslužbě v takovou hodinu.

Ne. Zvuk vycházel z mnohem vzdálenějšího místa, právě těmi dveřmi (prozatím neviditelnými), které otevře Lemarchandova zázračná kostka. Všechno, co mu ohledně ní sliboval Kircher, který mu ji prodával, byla pravda! Stál na prahu nového světa, hájemství nekonečně vzdáleného od místnosti, v níž teď seděl.

Nekonečně vzdáleného, a přece najednou tak blízkého.

Z takové představy se mu zrychlil dech. Tento okamžik napjatě očekával, veškerou svou vynalézavost vkládal do plánů protrhnout tento závoj. Co nevidět tu budou – ti, které Kircher nazval cenobity, teology řádu Šrámu. Přivolá je od jejich experimentů ve vyšších sférách rozkoše, aby své nestárnoucí hlavy vnesli do světa deště a nezdaru.

Uplynulý týden nepřetržitě pracoval na tom, aby pro ně připravil tento pokoj. Pečlivě vydrhl holá prkna podlahy a posypal je okvětními lístky. Na západní stěně pro ně zřídil něco na způsob oltáře a ozdobil jej tím druhem smířlivých obětin, které podle Kircherova ujišťování mají vyvolat jejich náklonnost: kostmi, bonbony, jehlami. Nalevo od oltáře stál džbánek s jeho močí, sbíranou po dobu sedmi dní, pokud by vyžadovali nějaký spontánní projev sebepošpinění. Napravo ležel talíř s hlavami holubic, které měl mít podle Kirchera také po ruce.

Dodržel veškeré náležitosti invokačního rituálu. Při-činlivější by nebyl žádný kardinál dychtící získat rybářovy boty.

Ale teď, když vyzvánění sílilo a přehlušovalo hrací skříňku, pociťoval obavy.

„Už je pozdě,“ zamumlal s nadějí, že v sobě zdusí rostoucí strach.

Lemarchandovu rébusu přišel na kloub; překonal poslední nástrahu. Nebyl čas na vytáčky nebo lítost. Neriskoval navíc život i příčetnost, aby strhl tento závoj? V této chvíli se před ním otevíraly dveře k rozkoším, o jejichž existenci věděla pouhá hrstka lidí, a ještě méně je zakusilo – rozkoší, které předefinují kritéria vnímání, které ho vymaní z jednotvárného koloběhu touhy, svádění a zklamání, jenž ho svíral od konce puberty. Toto vědomí ho dozajista promění. Žádný člověk by nemohl zažít tak intenzivní pocity a zůstat nezměněn.

Holá žárovka uprostřed pokoje pohasla a zase se rozjasnila, rozjasnila se a zase pohasla. Její svit se měnil v rytmu vyzvánění, při odbití zazářila nejjasněji. V pauzách mezi údery zvonu se v pokoji naopak rozlila naprostá tma; vypadalo to, jako by svět, v němž žil už devětadvacet let, přestával existovat. A pak se zvon opět rozezníval a žárovka zažhnula tak silně, že snad neměla nikdy pohasnout, a on se na několik drahocenných vteřin ocital na dobře známém místě se dveřmi, které vedou ven na ulici, a s oknem, kterým – kdyby měl vůli (nebo sílu) odtrhnout rolety – by zahlédl náznak jitra.

S každým zaduněním světlo žárovky odhalovalo více věcí. Uviděl v něm obnaženou východní stěnu; uviděl, jak cihly na okamžik pozbývají pevnost a kamsi odlétají; a současně s tím uviděl místo za pokojem, z nějž se ozývalo burácení zvonů. Byl to snad svět ptáků; ohromných černých ptáků lapených ve věčné bouři? Takový byl veškerý dojem, jaký dokázal nabýt z hájemství, z něhož – právě v této chvíli – přicházeli hierofanti, dojem, že v něm vládne zmatek a je plný křehkých, polámaných tvorů, kteří stoupají a klesají a temný vzduch naplňují svým zděšením.

A potom se stěna opět zpevnila a vyzvánění utichlo. Žárovka se zamihotala a zhasla. Tentokrát už bez naděje na opětovné roznícení.

Stál ve tmě a nic neříkal. I kdyby se dokázal rozpomenout na připravená slova uvítání, jeho jazyk by je nezformuloval. Hrál mu v ústech mrtvého brouka.

A potom – světlo.

Vycházelo z nich: ze čtveřice cenobitů, kteří nyní, když se za nimi zacelila stěna, stanuli v pokoji. Nestálá fosforescence, připomínající tlumené žhnutí hlubokomořských ryb: modrá, chladná, bezútěšná. Franka napadlo, že se nikdy nezamyslel, jak asi budou vypadat. Jeho představivost, jakkoliv bujná v záležitostech klamání a krádeží, byla v jiných ohledech nedostatečná. Schopnost vykreslit si v duchu tyto eminence byla nad jeho síly, tak se o to ani nepokoušel.

Proč ho pak tolik rozrušilo, když na ně upřel zrak? Bylo to kvůli těm jizvám, které jim pokrývaly každou píď těla, kvůli té kosmeticky propíchané, pořezané a infibulované kůži, nakonec poprášené popelem? Bylo to tou vůní vanilky, která se rozlila s jejich příchodem, jejíž líbeznost však nedokázala překrýt ten druhý puch? Nebo to bylo tím, že když se opět udělalo světlo a on si je pozorněji prohlédl, nespatřil v jejich zohavených tvářích ani špetku radosti, či dokonce lidskosti – jen zoufalství a hlad, z nějž se mu v křeči stáhla střeva potřebou se vyprázdnit.

„Co je to za město?“ otázala se jedna ze čtyř postav. Frank měl potíž určit s jistotou její pohlaví. Svršky, které měla zčásti všité do kůže, jí skrývaly intimní partie, a žádné vodítko se neskrývalo ani v chabých útržcích jejího hlasu či ve svévolně zohyzděných rysech obličeje. Když promluvila, do pohybu se uvedly háčky, kterými měla propíchnuté chlopně na očích a které byly složitou soustavou řetízků, táhnoucích se jak kůží, tak kostmi, propojené s podobnými háčky v dolním rtu, a obnažily vlhce se lesknoucí tkáně.

„Čekám na odpověď,“ pobídla Franka. Ten s ní však nepřicházel. Jméno města bylo to poslední, nad čím by teď uvažoval.

„Rozumíš?“ přidala se postava vedle prvního mluvčího. Její hlas, na rozdíl od hlasu jejího společníka, byl jemný a vzdušný – hlas vzrušené dívky. Každý centimetr hlavy měla potetovaný spletitým mřížováním a z každého průsečíku vodorovných a svislých linií jí čněl do kosti zapíchnutý ozdobný špendlík. Podobně dekorovaný měla i jazyk. „Víš vůbec, kdo jsme?“ zeptala se.

„Ano,“ řekl Frank. „Vím to.“

Samozřejmě že to věděl. S Kircherem dlouhé noci rozmlouval o narážkách, jež vydolovali z deníků Bolingbrokea a Gillese de Rais. Všechno, co lidstvo ví o řádu Šrámu, mu bylo známo.

A přesto... očekával něco jiného. Očekával nějaký důkaz nesčetných nádher, k nimž měli přístup. Domníval se, že přinejmenším přijdou se ženami; ženami potřenými olejem a mlékem; ženami vyholenými a vytrénovanými pro milování, s navoněnými rty, stehny chvějícími se nedočkavostí se roztahovat, s kyprými zadky, zkrátka tak, jak se mu líbily. Očekával vzdechy a vláčná těla prostírající se na podlaze jako živý koberec; očekával panenské děvky, jejichž otvory, všechny do jednoho, mu budou k dispozici a jejichž dovednosti ho budou sunout – výš a výš – k extázím, o nichž se mu ani nesnilo. V jejich náručí zapomene na svět. Chtěl se povznášet svým chtíčem, místo aby kvůli němu cítil opovržení.

Ale ne. Žádné ženy, žádné vzdechy. Jen tato bezpohlavní stvoření s tou jejich zvrásněnou kůží.

A teď promluvilo to třetí z nich. Tvář mělo posetou tolika jizvami – zraněními přiživovanými k opuchnutí –, že mu nebyly vidět oči a znetvoření úst mu sotva umožňovalo formulovat slova.

„Co chceš?“ zeptalo se ho.

Frank si tazatele prohlížel s větší sebejistotou než jeho dva společníky. Každou vteřinou z něho vyprchával strach. Vzpomínky na ono děsivé místo za stěnou zvolna ustupovaly. Zůstal tady s těmito zpustošenými zpustlíky, s jejich puchem, s jejich bizarními deformacemi, s jejich zřejmou chatrností. Jediné, čeho se mohl obávat, bylo nutkání ke zvracení.

„Kircher mi řekl, že vás bude pět,“ prohodil.

„Strůjce se dostaví, bude-li si to zasluhovat situace,“ zněla odpověď. „Takže ještě jednou se tě ptáme – co chceš?“

Proč by jim nemohl odpovědět na rovinu? „Rozkoš,“ řekl. „Kircher mi sdělil, že o rozkoši něco víte.“

„Ano, to víme,“ odpověděla první postava. „Všechno, co jsi kdy chtěl.“

„Vážně?“

„Samozřejmě. Samozřejmě.“ Hleděla na něho svýma až příliš obnaženýma očima. „Co sis vysnil?“

Otázka, položená takto nepokrytě, ho uvedla do rozpaků. Jak mohl doufat, že se mu podaří vyjádřit povahu představ stvořených jeho libidem? Ještě stále pátral po vhodných slovech, když jedno ze stvoření řeklo:„Tento svět... ti přivádí zklamání?“

„Víceméně,“ odpověděl.

„Nejsi první, koho jeho triviálnosti přestaly bavit,“ zněla odpověď. „I takoví už se našli.“

„Byť jich nebylo mnoho,“ podotkla postava s mřížkovanou tváří.

„To je pravda. Nanejvýš tak hrstka. Ale několik z nich si trouflo použít Lemarchandovu konfiguraci. Muži jako ty, hladoví po nových možnostech, jimž se doneslo, že disponujeme dovednostmi, které nejsou ve vaší sféře známé.“

„Očekával jsem –“ začal Frank.

„My víme, co jsi očekával,“ odpověděl cenobita. „Povaze tvé posedlosti rozumíme v plné šíři a do hloubky. Jsme s ní dokonale obeznámeni.“

Frank zamručel. „Takže víte, o čem sním. Tu rozkoš mi dokážete poskytnout.“

Cenobitovi se rozevřela tvář a odtáhl rty v paviáním šklebu. „Ne tak, jak to chápeš ty.“

Frank mu už chtěl skočit do řeči, ale stvoření zvedlo ruku, aby ho umlčelo.

„Existují stavy nervových zakončení,“ proneslo, „které by tvá představivost, jakkoliv roznícená, nemohla ani náhodou vyvolat.“

„... ano?“

„Ano. Zcela jistě. Tvá nejmilovanější zvrácenost je vedle zážitků, které nabízíme my, nevinnou dětskou hrou.“

„Chceš si jich užít?“ zeptal se druhý cenobita.

Frank si prohlížel všechny ty jizvy a háčky. Znovu se mu nedostávalo slov.

„Tak chceš?“

Venku, někde nedaleko, se brzy začne probouzet svět. Jeho probouzení, to, jak se rozhýbává k dalšímu kolu marných snažení, sledoval z okna této místnosti den co den a věděl, věděl, že v něm už není nic, co by ho ještě vzrušovalo. Žádný žár, jen pot. Žádná vášeň, jen náhlý chtíč a stejně tak náhlá lhostejnost. K takovému rozčarování se otočil zády. Pokud při tom musel nějak interpretovat znamení, s nimiž se za ním dostavila tato stvoření, vyjadřovala cenu, kterou musí zaplatit za svou ctižádost. Byl ochotný ji uhradit.

„Předveďte mi je,“ řekl.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Hellraiser.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.