Bílá smrt

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.mf.cz

www.albatrosmedia.cz

Petri Sarjanen

Bílá smrt – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Pár velkých očí a pušky hlaveň

stále číhají na tebe bděle,

ruku, co zažehne smrtící plamen,

pozdvihneš směle.

Okamžik letmý, mrazivá chvíle,

nekonečná, věčná přec,

zdali tvá stráž už dojde svého cíle

a tvé kosti pohltí les?

Yrjö Jylhä, velitel 1. roty 21. pěšího pluku

(překlad Michal Švec)

První kapitola

Kořeny hříchu

Prezident republiky Urho Kekkonen nastražil sluch a volnou rukou si upravil brýle. Lovecké napětí ho důvěrně hřálo v podbřišku a silné srdce tlouklo prudčeji než obvykle.

Pan prezident se cítil klidný a ve střehu. Ukazovákem pravé ruky se dotkl pojistky, ale jako zkušený lovec nespěchal. Uměl si počkat. Schopnost čekat je pro lovce nejdůležitější vlastnost. Na střelnici bývá přesných střelců habaděj, jenže mnozí, když přijde opravdu na věc, mívají zbytečně nakvap.

Už před lety pan prezident v jedné podobné chvíli pochopil, kolik shodného v sobě mají lov a politika. V obém je třeba umně propojit trpělivost a nesmlouvavost. Člověk je od přírody obdařený instinkty dravce, lidstvo prožilo 99 procent svého bytí lovem a sběrem potravy. Kořisti se často nedostávalo a o její rozdělení se vedly boje, jejichž vítězové zajišťovali pokračování rodu.

Takový genotyp neupadne v zapomnění během několika století, kořeny hříchu se zapustily hodně hluboko. To pan prezident dobře věděl. Na jaře 1918 mu to ukázala občanská válka, do níž se zapojil jako kulometčík na straně bílých. Společnost udržují pohromadě pouze zákony, morálka je ošidný pojem. Ostatně zákony jsou založeny na moci či její hrozbě. Právo často bývá sporné, zato síla je snadno rozpoznatelná a nepřipouští odmluvy.

Nejdůležitějším úkolem státu je monopol moci a on, doktor práv Urho Kaleva Kekkonen, stál v čele státu. Za sebou měl finskou armádu, ba možná ještě větší sílu, pokud by si to situace vyžádala.

Zapraskání, které se před ním ozvalo, ho přimělo přimhouřit oči. Zhluboka se nadechl. Podzimním lesem se šířila studená vlhkost a opojná vůně. Vzduch byl průzračný a obloha tak vysoká, jak jen na podzim může být. Ač dávno ne mladík, po tělesné stránce byl prezident ve výtečné kondici. V žilách mu mocně kypěla silná krev a dodávala svalům kyslík. V takových chvílích člověk cítil, že skutečně žije.

Vtom se přímo před prezidentovu družinu s praskotem vyřítil mohutný losí býk. Zavětřil nového nepřítele a váhavě se zastavil. Vzápětí se rozštěkal pes a upoutal losovu pozornost.

Kekkonen pozvedl zbraň a přitiskl se tváří k pažbě. Cvakla pojistka a prst našel spoušť na témže místě jako už bezpočtukrát dřív. Kříž zaměřovače doputoval za pravou lopatku mohutného zvířete.

Jakmile prezident zadržel dech, ustal rozkmit hlavně. Kekkonenovi se zdálo, že tlukot srdce je nejen cítit, ale i slyšet. Silný ukazovák klidně stiskl spoušť a čas se zastavil. Výstřel vyšel přesně tak, jak měl, nevědomky, bez škubnutí, a ostře prořízl podzimní vzduch.

Na zlomek vteřiny před sebou prezident uviděl, jak kulky popravčí čety, jíž velel na hradbách Haminy v roce 1918, zasahují rudé zajatce do hrudi.

Když Simo Häyhä o tři kilometry dál uslyšel známý zvuk pušky, zastavil se. Při lovu losů platila zásada, že se střílelo výhradně z bezpečného místa, první výstřel musel být smrtící. Nicméně v praxi bylo často nutné losa dorazit ranou z milosti, či dokonce odstřelit zraněné zvíře, které se splašilo. I poté však musel být lovec připravený střílet – co kdyby los znenadání vyskočil na nohy, jak Häyhä leckdy na vlastní oči zažil.

Zanedlouho tři signální výstřely ohlásily, že skolené zvíře je dospělý los. Hon byl překvapivě krátký. Což bylo dobré, neboť Kekkonenova návštěva znamenala pro místní myslivecký spolek velkou událost.

Häyhäho s jeho proslulými psy pozvali do Äitsaari, aby vypomohl zajistit zdárný průběh honu. Häyhä zdejší revír neznal, ale čekal tu na něho chlapík, který ho s terénem obeznámil.

Kekkonen Häyhäho před začátkem honu sám od sebe poznal, a poté co se s ním vřele pozdravil, přátelsky se ho vyptal, jak se mu vede. Häyhä odpověděl stručně, ale Kekkonen byl v dobré náladě a vyjádřil podiv nad jeho liščími úlovky z posledních let.

Příjemný chlap, pomyslel si Häyhä a pozvedl zrak k obloze.

V její modři bylo cosi podobného jako před více než dvaceti lety, na podzim roku 1939.

Druhá kapitola

Každý výstřel mířený

Simo Häyhä, syn rolníka, stál na schodech před rodným domem. Odtrhl zrak od oblohy a rozhlédl se po dvorku. Mrazivý podzim po nezvykle teplém a suchém létu znamenal pro starší lidi předzvěst výjimečně studené zimy.

Psal se rok 1939. V srpnu Sovětský svaz a Německo uzavřely pakt o neútočení, který otřásl celým světem. Prvního zářijového dne pronikly německé tankové klíny přes polskou hranici. Sovětský svaz čekal na zhroucení Polska, a teprve když Němci udělali svou práci, dorazil uzmout svůj díl.

Ačkoliv finská armáda rovněž vyhlásila pohotovost a na Karelské šíji se budoval obranný val podle zásady „lopata je mečem každého muže“, válka se zdála být někde daleko.

Zatímco se Simo Häyhä rozhlížel po důvěrně známém okolí dvora, hlavou mu proudila řada šťastných vzpomínek, jež se vázaly ke všem budovám i k půdě přinášející živobytí lidem, kteří ji obdělávali. Hranici dvora vymezovaly chlévy, kůlna, skladiště mouky a sýpka s dvěma pokojíky pro přenocování hostů.

Hlavní stavení byl žlutobíle natřený roubený dům, celkem o pěti místnostech. Původně byly místnosti jen čtyři, ale když se rodina rozrostla do počtu osmi osob, otec, Juho Häyhä, dům rozšířil.

Simo měl čtyři bratry, ale jeden z nich, Antti, padl za osvobozenecké, neboli občanské války v roce 1918, při níž utrpěl zranění i bratr Juhana. A další bratr Tuomas zemřel na úžeh, když těžce pracoval na výstavbě silnice z Miettilä do Hiitoly.

Teď byl hospodářem na statku Juhana. Statku ve společném vlastnictví sourozenců se mezi lidmi říkalo Mattila a spolu s Juhanou tu kromě Sima rolničili ještě nejstarší bratr Matti a sestra Katri.

Hospodyní byla přirozeně Juhanova manželka Hilda. Ta se s dcerami Aili, Sanni a Toini starala, aby včas nakrmila všechny obyvatele statku, jak lidi, tak domácí zvířata.

Kolem budov se rozkládaly vlastní pozemky, v úhrnu asi 50 hektarů polí a lesů. Pole byla z větší části odvodněná a kromě obilí na nich sourozenci pěstovali také cukrovou řepu, jejíž chrást se využíval jako kvalitní krmivo. Na statku chovali zhruba desítku dojnic. K pracím na poli mívali hospodáři dva až tři koně, trávu v okolí budov spásaly ovce. Zbytky jídla z kuchyně končily v korýtku několika prasat.

Dny na statku už od dětství plynuly v pilné práci podle otcových pokynů – Pánbůh, jakkoli byl milostivý, přece lenochy neživil. Statek poskytoval uspokojivé živobytí i velké rodině, zvláště když se občas v zimě prodal kus lesa.

Při lesních pracích klukovská těla sílila a nabývala na houževnatosti, a když se zrovna nekácelo ve velkém, štípalo se dřevo na topení. V létě, zpravidla v neděli, se omladina chodívala koupat do chladivých vod tři kilometry vzdáleného jezera.

Statek naštěstí zůstal stranou bojů osvobozenecké války, ale rodina svůj díl za nabytí a udržení svobody odevzdala. Žádný z hochů nemusel dlouho přemýšlet, na kterou stranu se postaví. A tak i Simo vstoupil do občanské gardy, jen co dosáhl věku sedmnácti let.

Simův otec byl houževnatý rolník a synové po něm podědili jeho někdejší zálibu pro lov a rybaření. Matka Katriina, rozená Vilkková, byla laskavá a přičinlivá venkovská hospodyně. Své dcery Mari, Katri a Hilju naučila dovednostem, jež nabyla od své vlastní matky a které vřele a s uspokojením oceňovala i mužská část rodiny.

Tichý klapot tkalcovského stavu za tmavých zimních večerů patřil k Simovým nejmilejším vzpomínkám z dětství. Většinu oblečení, které hoši rozdírali při práci či hrách, jim matka ušila sama. A starala se také o jejich duchovní potravu, učila své děti zbožným písním, které v těžkých dobách dodávaly sílu a upevňovaly víru. Na statku žila ještě Simova stará teta Anna, jejíž myšlenky se už postupně přestávaly zabývat drobnými pozemskými starostmi a všednodenními nesnázemi.

Láska k rodné hroudě bývá silná a Simo se už v raném věku rozhodl, že se vydá v otcových šlépějích a stane se rolníkem. Na obecné škole v Miettilä se mu samozřejmě líbilo. Vychodil čtyři třídy a patřil k nadprůměrným žákům. Ale než by pokračoval dál na střední škole, raději dal přednost otcovu povolání.

Na konci roku 1925 Simo Häyhä nastoupil k výkonu patnáctiměsíční vojenské služby. Základní výcvik prodělal u 2. cyklistického praporu v Raivole.

Než se dobudovala kasárna ve Valkjärvi, bydleli branci ve starých, zchátralých dřevěných budovách z dob ruské nadvlády. Nováčci důvěrně poznali zdejší schodiště při zdánlivě nekonečných nácvicích nástupů. V nejlepších časech se do téhož baráku vtěsnaly až tři čety.

Simo však na ono období nevzpomínal ve zlém, jeho tělesná kondice získaná prací na poli mu pochopitelně dovolila snášet drobné strázně a náramně vhod mu přišly i dovednosti nabyté v občanské gardě. Nevzpomínal si ani na žádné projevy šikany, ačkoliv výcvik vycházel z tvrdých zásad válečnického umění, které si germánští sousedé vypracovali v průběhu staletí a jež si v Německu osvojili finští myslivci.

Velitelem poddůstojnické školy byl svérázný sportovec, kapitán Kalle Kainuvaara. Na olympijských hrách ve Stockholmu 1912 reprezentoval Finsko ve skocích do vody a na hrách v Antverpách 1920 ve skocích do vody a moderním pětiboji. Kapitán, rodem z Kuopia, uplatňoval při výcviku metodu, která se prosadila už v antické Spartě a podle níž pot prolitý na cvičišti ušetří krev na bojišti.

Kdykoliv kapitán přicházel sledovat výcvik, vodil si s sebou na řetězu medvídě. Mládě mu bohužel uhynulo na hemofilii, když s ním odcestoval na závody do Německa. Patrně nevydrželo obtížnou plavbu přes moře, začalo zvracet a bylo nutné ho utratit.

Cyklistický prapor patřil k lehce vyzbrojeným jednotkám, ovšem hlavní důraz se kladl na jeho pohyblivost, v řadách cyklistického praporu se nikomu nepodařilo ztloustnout. V zemi, kterou značně vyčerpala občanská válka a která teprve nedávno získala nezávislost, disponovala armáda jen velmi omezeným vozovým parkem. A tak v blízkosti státní hranice, v Terijoki, Valkjärvi a Kiviniemi, vznikly tři cyklistické prapory. Čtvrtý byl umístěn do Mikkeli. Snadná manévrovací schopnost činila z praporů jakési útvary rychlého nasazení, jež měly na sebe v případě vpádu z východu vázat nepřítele a pozdržet ho, než se uskuteční plná mobilizace.

Oceňovaly se orientační schopnosti, neboť jedním z důležitých bojových úkolů praporu byl průzkum. Z poddůstojnické školy se Simo Häyhä vrátil v hodnosti svobodníka a zbytek vojny odsloužil u 1. cyklistického praporu.

Po odchodu do zálohy Häyhä dál rozvíjel branného ducha v rámci domovské občanské gardy. Zejména si oblíbil pálkovanou, v níž se osvědčil jako hbitý chytač.

Pálkovanou neboli „pesäpallo“ vymyslel pro týmy občanských gard kapitán Lauri Pihkala a zkombinoval v ní pravidla amerického baseballu a finské tradiční pálkovací hry. Herní schéma je vynalézavě vojenské. Uplatňuje se v něm zejména princip palby a pohybu při vojenském útoku. Voják postupující na bitevním poli musí buď běžet, nebo zemřít. Zraněný se však naštěstí vždy vrací domů a nezůstává ležet na poli, jak k tomu dochází ve skutečnosti.

Finská armáda později vskutku proslula zásadou, že zraněného druha nelze v žádném případě ponechat na poli, ale je třeba ho za každou cenu odnést zpátky ke svým. Váha míčku, s nímž hráli muži, odpovídala takřka přesně váze ručního granátu tehdejší armádní výzbroje, takže jeho házení bylo dobrým cvičením pro dospívající mládež.

„Hod míčkem na pálkovanou dodává ruce cit a smysl pro balistiku,“ tvrdil Pihkala.

Největší obliby si hra získala zejména v kraji Pohjanmaa na západním pobřeží Finska, kde byla spousta volného prostranství pro budování hracích ploch. Pálky se využívaly také mimo hřiště, například k potlačování stávek.

Pilným nácvikem se dá nahradit určitý nedostatek vloh, ale skutečný výsledek se dostaví, až když se do výcviku pustí opravdový talent. Postupně a pozvolna se začalo ukazovat, že tou pravou disciplínou pro Sima Häyhäho je nade vši pochybnost střelba z pušky.

Hned po vstupu do občanské gardy v Rautjärvi se Simo Häyhä důkladně obeznámil s ruskou pěchotní puškou Mosin vzor 1891, kterou finská armáda používala od roku 1918. Ráže byla tradičních 7,62 mm a do nábojové schránky se vešlo pět nábojů. Chudá armáda se držela zásady, že množství nábojů v zásobníku musí co nejvíc odpovídat počtu zabitých nepřátel, vojáci finské armády proto od samého počátku stříleli každý výstřel mířeně, tedy i za pohybu.

Zbraň zkonstruoval dělostřelecký důstojník Sergej Ivanovič Mosin a Finové na pušce provedli řadu změn. Původní hledí bylo cejchováno v aršínech, Finové proto umístili z pravé strany hledí metrickou škálu po sto metrech. Opotřebované drážky se opravovaly novým výbrusem. Navíc zbrojovka v Tikkakoski vyráběla pro pušky i zcela nové hlavně, které oproti původním byly o něco kratší, ale zároveň masivnější. Míření usnadňoval nový typ mušky, u nějž chránítka měla tvar oušek.

Tak se zrodila puška M 28 určená pro oddíly občanských gard neboli finské domobrany. Ve velkém ji od roku 1928 vyráběly závody SAKO (Suojeluskuntain Ase- ja Konepaja OY, Domobranecká zbrojovka a strojírna, a.s.) v Riihimäki.

Největší členskou základnou disponovala Vyborská domobrana. Na mistrovských závodech, které uspořádala, si Häyhä s puškou M 28 bez jakékoliv předchozí přípravy vystřílel páté místo. Od té doby začal střelbu soustavně cvičit. Kamarádi, kteří ho sledovali při výcviku, mu jednou připravili hodně tvrdou zkoušku. Dali mu čas jednu minutu, vedle něho nasypali hrst nábojů a postavili terč ve vzdálenosti 150 metrů. Häyhä měl za úkol vystřílet co nejvíc nábojů.

A Simo se tužil. Závěr klouzal a puška štěkala. Za jednu minutu Simo Häyhä stihl vystřelit šestnáctkrát a stejný počet otvorů se napočítal i v terči. O Simovi se začalo mluvit.

Zvlášť obratně se Simo Häyhä naučil zacházet s novinkou ve finské výzbroji, se samopalem Suomi M 31. Tato palná zbraň byla poprvé představena roku 1930 v Jyväskylä na střeleckých závodech domobraneckých oddílů. Samopal s bubnovým zásobníkem zkonstruoval Aimo Lahti, který byl ve svém oboru takový suverén, že měl od samotného polního maršála Mannerheima dovoleno pít alkohol v pracovní době.

Zbraň měla ráži 9 mm a zásobník pojal 40 nábojů. Původním konstruktérem samopalu byla americký brigádní generál Thompson. Samopal měl plnit úlohu jakéhosi zametacího koštěte v zákopových bojích, kde k použití pušek či lehkých kulometů nebyl čas ani prostor.

Simo Häyhä začal vymetat se zbraní střelecké soutěže Vyborské oblasti, kdykoliv mu to zemědělské práce dovolily. Otec s matkou už zestárli a veškeré práce na statku připadly synům.

Na bojových střelbách simulujících skutečnou situaci byl Simo Häyhä členem domobraneckého družstva samopalníků z Rautjärvi, které se stalo několikanásobným vítězem oblastního mistrovství, takže Häyhäho střelecký výcvik rozhodně nebyl jednostranný. Na závodech družstev se kromě samotné střelby hodnotila i činnost velitele družstva a bojová taktika. Při střelbách se zpravidla střílelo na terče představující nepřítele, buď předem rozmístěné v terénu, nebo nečekaně vztyčované. Místní domobrany soutěžily nejen ve střelbě, ale i v dalších branných dovednostech, jako byl průzkum či poskytování zdravotní pomoci.

Fyzickou zdatnost si domobranci v těch dobách udržovali především během a lyžováním. Jak říkával i Lauri Pihkala, realita se skládá výhradně z jednoduchých, základních věcí.

A tak Simo Häyhä získal domobranecké odznaky zdatnosti a lyžaře druhé třídy a toulával se v lesích po stopách zvěře. Na statku Mattila se nikdo nemusel obávat hladu. Na jídelním stole se často objevil pečený tetřívek či tetřev, které Simo ulovil. Rolničení přesto byla tvrdá práce, obilí by nevyrostlo, kdyby muži jen polehávali.

Jelikož Simo od útlého dětství rád pozoroval svého otce i starší bratry při jakékoliv činnosti, vypracoval se sám na zručného řemeslníka. Nábytek v jeho pokojíku nesl otisk nefalšované ruční práce. Simo si dokonce vyrobil i lyže, s nimiž se účastnil domobraneckých cvičení a soutěží.

Tak roky plynuly, v pilné práci, v kruhu velké rodiny. Plynutí času si člověk spíš uvědomoval na dorůstajících dětech, nástěnné hodiny ve světnici tikaly naprázdno. Ve venkovském stavení se žilo podle rytmu přírody, nikoliv zdejších obyvatel.

Simo Häyhä dosud prožil 33 let. To poslední léto bylo nádherné a suché, všechny potřebné práce se stihly udělat včas, zásobárny byly plné.

Simův pohled dál spočíval na polích, jež odevzdávala každoroční úrodu. Jakmile studeně zafičelo pod límec, zapnul si Simo domobranecký kabátec z šedé vlny. Přišla matka a postavila se vedle něho. Nic neříkala, ale on jí rozuměl.

„Nedělej si starosti, brzy budu zpátky.“

Simo Häyhä si hodil batoh na záda a pak si ledabyle přimáčkl čepici na hlavu. V předsíni na něho jako věrná nevěsta čekala puška. Kovově šedá hlaveň zářila novotou. Zbraň byla skutečně nejnovější typ, pěchotní puška vzor M 28-30. Délka 1190 mm a váha čtyři a půl kilogramu. Na hlavni byla vyražena písmena SAKO a S.K.Y., Suojeluskuntain Yliesikunta, Hlavní štáb domobrany.

Häyhä zručně otevřel závěr a letmo se ujistil, že nábojová komora je prázdná. „Prázdná“ zbraň je ze všech nejnebezpečnější, to i na vojně neustále vtloukali nováčkům do hlavy.

Häyhä si přehodil pušku přes rameno, kde si přesně našla své místo. Mezi těmito zbraněmi bylo několik obzvlášť přesných kusů, tohle byla jedna z nich. Původně ji dostal jeden chlapík ze sousední vesnice, ale protože se odstěhoval, a tudíž přešel i do jiného domobraneckého oddílu, zbraň doputovala k Häyhämu.

Se stejnou zbraní se před časem soutěžilo na mistrovství světa ve střelbě, které se konalo v Helsinkách. V disciplíně velkorážových standardních pušek se střílelo ze zbraní pořádající země a do každé účastnické země byly v předstihu odeslány dva kusy zmíněné pušky M 28-30. Zbrani se dostalo hojných slov uznání a na vlastních závodech se s ní podařilo překonat tři světové rekordy.

„Tak já už jdu,“ řekl Simo Häyhä bratrovi, který vyšel do předsíně ze světnice.

„Koukej tam být jako chlap,“ pravil Matti a podal mu ruku.

Simo přikývl na souhlas a otočil se k odchodu.

„Tendle kus země patří nám a ne Rusákům.“

Simovi na rameno dopadla těžká ruka.

„Dyť já vim.“

Simo Häyhä poklidně přešel přes dvůr, aniž se ohlédl. Musel se trochu přemáhat. Ale starší bratr měl pravdu.

„Todle dycky byla naše země, a naší zemí taky zůstane.“

Svobodník v záloze Simo Häyhä odcházel na mimořádné vojenské cvičení, Sovětský svaz vyslovil požadavky na finská území pro zajištění obrany Leningradu. Häyhä si s sebou nesl svou opakovací pušku se sériovým číslem 60974.

Léto bylo pryč. Brzy bude mít žně smrt.

Třetí kapitola

Kormorán

Muž ležel na kabátu, který si rozprostřel na jehličí, a unavenýma očima sledoval, jak mihotavé světlo svítilny do větru roztancovává stíny po stanové celtě. Když strážce ohně přiložil nová polínka, kamínka se rozpálila doruda.

Zdálo se, že mladý voják zamyšleně hledí do ohně. Ještě že tak, protože kdyby kamínka vyhasla, mladík by dostal pořádně co proto. Kromě udržování ohně musel také ohlídat, aby se nikdo ve spánku nespálil a vylétající jiskry nepodpálily stan včetně všech nocležníků a jejich výstroje. Vybudovat zemní úkryty v tomhle úseku fronty ještě nebyl čas.

Někdo se silně rozkašlal, mladík z obce Merikarvia, který se chystal na hlídku, tiše zaklel, když se před nastávající dvouhodinovou službou soukal do potřebné výstroje. Vzduch uvnitř stanu byl vlhký a zatuchlý, zato venku teplota klesla pod minus třicet. Naštěstí nefoukal vítr.

V posledních dnech přálo Häyhämu štěstí. Právě před Vánoci, 21. prosince, si utvořil svůj osobní rekord. Do zápisníku si připsal 25 přesných zásahů. Rusové byli nepochopitelně lehkomyslní. Úlovek za poslední tři dny představoval 51 nepřátel. Navíc k nim bylo třeba připočíst bezmála dvacítku těžce zraněných.

Häyhäho štěstí a nepochopitelná lehkomyslnost sovětských vojáků přesto nebyly ničím výjimečným. Proslýchalo se, že hned v prvních dnech války na severním úseku u Suojärvi odstřelil rotmistr Pössi na 44 ran 41 nepřátel.

Rotmistr nevěřil svým očím, když Rusové znovu a znovu vycházeli proti němu ze stejného místa, kde už se začala hromadit těla nebožtíků. K dovršení všeho nakonec vyšel ještě důstojník, který před svou smrtí křičel a hulákal jako pominutý. Někdo prý dokonce v jeho řevu zaslechl i několik finských slov.

Rusové pochodovali po ledu a cestách, dokonce v semknutých útvarech, přímo k finským pozicím. Kulomety a samopaly kosily rudoarmějce seřazené do čtyřstupu. Bolestný nářek zraněných zjitřil některým nervy tak, že už nedokázali střílet. Jiných se naopak zmocnilo takové bojové vzrušení, že nedokázali přestat. Dokonce i leckterý důstojník vypadal poněkud otřeseně a duchem nepřítomně.

V té době si Häyhä o svých zásazích ještě nevedl žádné záznamy. Byl rád, když si vzpomněl občas se najíst.

Prvním skutečně těžkým úkolem u řeky Kollaa byla likvidace sovětského odstřelovače, který podle slov velitelů ze štábu vytrvale znepříjemňoval činnost předsunutým pozorovatelům dělostřelectva.

Sněhu v té době bylo ještě poskrovnu. Terén na sovětské straně byl plný tmavých pahrbků. V tak rozmanitém terénu se dalo snadno skrývat, obvykle teprve pohyb někoho prozradil. Přesto se důstojníkovi předsunutých pozorovatelů nakonec podařilo dalekohledem najít ostrůvek bez sněhu, kde se rudoarmějský odstřelovač ukrýval.

Důstojník určil Häyhämu směr a přesnou pozici a Häyhä si ji vzal na mušku. Rus se pohnul. Häyhä vypálil s dobrou oporou. Hotovo, dokonáno. Häyhä ještě chvíli zůstal na místě. To byla chyba.

Rozštěkaly se ruské granátomety a Häyhä rázem zjistil, že se ocitl v samotném pekle. Cloumaly jím tlakové vlny, zatímco se snažil před všude svištícími střepinami vtisknout do země, do bezpečí. Když přívalová sprcha pominula, přišla pro něho spojka velitele praporu Aarneho Juutilainena, aby ho odvedla do lepšího úkrytu.

Simo Häyhä zavřel oči a zapřemítal, jak rychle všechno probíhalo. Moskevská jednání, jejichž vývoj všichni napjatě sledovali v rádiu. Vyslanec Paasikivi se vrátil do Helsinek a poté, co obdržel instrukce, opět odjel.

„Já pořád ještě doufám, že vypukne válka,“ prohlásil Juutilainen s vážnou tváří.

Byl to podivín, ale své věci rozuměl. Pět let odsloužil ve francouzské cizinecké legii a přivezl si odtamtud přezdívku Postrach Maroka.

Nálada mezi mužstvem v praporu byla jasná. Neustoupit ani o píď. A co kdyby jedinou alternativou byla válka? Naprostá záhuba. Nebo ponižující poroba. Nejprve přijdou na řadu vojenské opěrné body, pak okupace. Tak jako v Estonsku.

„Rusáci se sem nepohrnou, ti mají větší nepřátele,“ uklidňovali mnozí opakovaně sebe i druhé.

Pravdu měli jen ti největší cynikové. Svět se zbláznil. Finsko bylo osamocené.

Pak na začátku října začala mimořádná vojenská cvičení. 26. 11. 1939 zasáhly sovětskou příhraniční vesnici Mainila výstřely z děla. Sovětský svaz tvrdil, že vesnici ostřelovalo finské dělostřelectvo a v důsledku toho prý padla řada sovětských vojáků.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Bílá smrt.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.