Ztracen v knihách

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.pointa.cz

www.albatrosmedia.cz

Tereza Hejná

Ztracen v knihách – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Ráda bych poděkovala nakladatelství Pointa za to, že mi umožnilo tuto knihu vydat, a kolegům, kteří se na jejím stvoření podíleli. Největší díky patří všem, kteří si knihu zakoupili v předprodeji a umožnili tak, aby mohla vůbec vzniknout. Děkuji mé kamarádce Adélce Herákové za vytvoření krásné obálky a rodině a přátelům, kteří mě ve psaní podporovali a dodávali mi sílu dotáhnout knihu až do konce. Jmenovitě bych ještě chtěla poděkovat Jitce Kendíkové a Honzovi.

1.

Seděli na lavičce ve stínu javoru. Vítr kradl listy z barevných hromad shrabaných na tmavém trávníku. Starý muž držel kolem ramen svou vnučku a vyprávěl jí o svých životních cestách.

Když byl mladší, často se vydával do neznáma. Nejraději cestoval sám, díval se z okna vlaku na ubíhající krajinu a zapomínal se v myšlenkách nebo se začetl do knihy.

Jednou jel vlakem Praha – Berlín. V kupé bylo osm míst k sezení. Usedl k oknu proti směru jízdy, na rozdíl od mnohých v tom našel zalíbení. Líbilo se mu, že se nemusí starat o přicházející ukvapeno, a jen si vychutnával svět, který jej už minul.

Do kupé k němu přistoupili dva chlapci s černými brašnami, dívka v béžových šatech s krátkými natočenými vlasy a žena s nemluvnětem v modrém overálku, jež si sedla naproti němu.

Fascinovaně pozoroval malého chlapce upoutaného ke své matce a nedokázal si představit, že by měl pečovat o někoho jiného než sám o sebe. Věděl, že je to sobecké, ale nikdy neměl a nechtěl mít na starosti víc věcí, než musel. Bylo mu dvacet dva let a zodpovědnost, kterou děti přinášely, ho děsila, především ztráta svobody a spontánnosti. Měl děti rád, zvlášť ty tiché, ale doposud v sobě nepocítil jakoukoliv touhu po otcovství.

Chlapec napůl sedící, napůl ležící v ženině klíně patřil k jeho oblíbeným cestujícím, a zatímco spal, mohl si nerušeně číst.

Papírový svět ho pohltil natolik, že zapomněl vnímat čas a svět kolem sebe. Zpět do reality jej vrátil až dotek průvodčího na jeho rameni. Neměl u sebe pas a jeho lístek byl již několik kilometrů neplatný, neboť si nevšiml, že přejel svou cílovou stanici.

Vystoupil v následujícím městě. Nádražní budova ve tvaru obráceného T měla světlou barvu, jen na průčelí postupně přecházela v rumělkovou, až k hodinám, které právě odbíjely poledne. Před nádražím jej zaujaly živé partie. Posadil se na lavičku a hleděl na kruh vysázených květin, které měly stejnou barvu jako věž budovy. Jak tam seděl, vyprchal z něj veškerý stres. Stalo se, říkal si. Měl jet za příbuznými, ale už se mu nechtělo chytat právě odjíždějící vlak. Procházel se městem, najedl se v restauraci, házel drobky holubům a pozoroval občany při jejich každodenních úkonech. Byl anonymním pozorovatelem, neznámým návštěvníkem. A právě v těchto chvílích si uvědomoval svou existenci na světě jako ještě nikdy předtím. Vnímal, jak ubíhá každá minuta, a nechával je volně plynout. Koutky se mu pomalu roztahovaly k úsměvu. V ten den se zrodila jeho druhá vášeň. Vyjma útěků mezi bezpečné stránky knih se mu zalíbilo i v opravdovém světě a najednou pochopil, jak malý jeho zlomek doposud viděl. Chtěl víc. Chtěl to, co mu knihy dát nemohly: skutečnost. V příbězích knih navštívil mnoho míst, reálných i nereálných, ale na žádném nebyl osobně.

„A kam by ses chtěl ještě podívat?“ zeptala se ho dívka, když dovyprávěl.

Nezdálo se, že by o odpovědi přemýšlel, spíše se jí nechával naplnit. „Do vesnice jménem Hallstat v Rakousku.“

„Proč? Je tam něco zajímavého?“

„Ani nevím, obvykle mi o tyto věci ani nejde, záleží mi na atmosféře, a zda je to les, nebo palác, už není tak podstatné. A proč zrovna do Hallstatu? Řekněme, že se tam chci podívat z osobních důvodů.“

Dívka se usmála a už nepromluvila. Vznášelo se nad nimi příjemné ticho, které nebylo potřeba rušit. Hleděli před sebe. Přibližovala se k nim vysoká postava. Dívka začala zběsile a ve spěchu rozepínat batoh a vytáhla dvě knihy.

„Tohle jsem ti přinesla,“ podávala mu obě knihy. „Začal jsi už číst tu z minula?”

Dědečkovi se na tváři vykouzlil úsměv a láskyplně se zasmál. „Děkuji ti. Ano, ano, už jsem kousek přečetl.”

V ten moment k nim dorazil muž. „Tak jdem,“ kývl směrem k dívce.

„Dobrý večer, Dane,“ káravě jej pozdravil starý muž.

„Ano, dobrý, Stanley,“ odpověděl muž lehce provinile.

„Já ještě nechci,“ zaprotestovala dívka a vzpurně se opřela o rámě svého dědy.

„Musíme,“ řekl muž.

„Uvidíme se v pátek, Moby. Musíš se ještě připravit do školy,” mrknul na dívku dědeček.

„Dobře, tak v pátek. Pá, ” objala jej a vydala se směrem k místu, odkud prve přišel vysoký muž.

Dan se před odchodem sehnul ke starému muži a nevrle utrousil: „Jmenuje se Monika, ne Moby.“

Starý muž na něj pobaveně, avšak dotčeně pohlédl. „Je to má vnučka, můžu jí říkat, jak je mi libo, a vy jste jen manžel její matky. Je mi líto, pokud se vám to nelíbí, ale říkám tak Moby od doby, co jsme jí s jejím tátou četli před spaním, když byla malá.“

Daniel zatřásl hlavou. „Nesmyslné jméno.“

„Pro vás,“ odfrknul si Stan. „Opatrujte se, Dane.“

Daniel odcházel se skloněnou hlavou. Dívka už zmizela za skleněnými dveřmi domu, který schovával zahradu před okolním městem.

Slunce opouštělo denní shon a vyslalo na oblohu svého bílého zvěda. Stan dál seděl pod hvězdami, jasnými pomocníky měsíce, a třímal v rukou nové knihy. Jeho pozornost náhle přilákala tmavá silueta stojící před domem. Ozařovalo ji světlo pronikající přes skleněné dveře a vytvářelo iluzi, jako by postava byla temnota sama a prostupovala skrze záři.

„Je večeře!“ zvolal hlas náležící nespatřené tváři.

„Dobře, děkuju.“

Naposledy vzhlédl k obloze a odebral se dovnitř. Chtěl projít chodbou ke schodišti, aby si odložil knihy do svého pokoje, ale uslyšel stejný hlas jako před chvílí venku.

„Tak co Moby? Koukám, že ti dala zase něco na čtení,“ poznamenal mladík, který jej před chvílí volal k večeři.

„Ano,“ nechtělo se Stanovi do řeči.

„Doufám, že se má dobře,“ podotkl přátelsky mladík a usmál se. „Nechceš si potom zahrát karty?“

„Dnes si asi půjdu lehnout dřív, chtěl bych dočíst knihu, snad se neurazíš...“

„Ne, ne, ne. Úplně v pohodě,“ odpověděl mladík trochu zklamaně a pomalu se šoural do jídelny.

***

Stan přidal knihy ke dvěma, jež už spočívaly na nočním stolku, a obratem jednu z rozečtených vzal do ruky. Nalistoval stranu, kde včera skončil.

„Cože?“ udivil se. Záložka byla na poslední straně. „Nevzpomínám si, že bych ji dočetl,“ řekl sám pro sebe a přečetl si poslední větu v knize, aby se upamatoval.

Blížily se k ní kroky, našlapovaly potichu, jako by si vychutnávaly majestátnost, kterou v tom tichu vydávaly.

Zaklapl knihu a uložil ji do šuplíku. Ležel na posteli s určitou melancholií, jako by dožil jeden ze svých životů, jako by přišel o jeden svět.

2.

Sluneční paprsky pomalu otevíraly Stanovy oči. Se stále přivřenými víčky se natáhl po druhé rozečtené knize.

***

„Měls to radši přinýst!“ praštil rukou o desku stolu, za kterou seděl muž.

Muž se opatrně zvedal ze židle s úmyslem odejít.

„Utíkáš?“ zasmál se. „Snad se mě nebojíš?“ položil dlaň na mužovo rameno a přirazil ho zpátky na židli.

„Já-á… d… dej…, dej mi ještě pár tý-týdnů, Edgare…“

Přerušil ho hluboký sarkastický smích. Edgar po muži vystřelil přes stůl rukou a pevně ho chytil za límec kostkované košile. Napjaté ticho přerušoval tentýž Edgarův smích. Všechny přítomné tváře se upínaly ke dvojici mužů.

Edgarův hlas zvážněl: „Myslel jsem si, že seš čestnej muž,“ mluvil pomalu, „chtěl jsem to vyřešit po dobrým,“ už pozvolna zvyšoval hlas, „jenomže ty, ty sis to prostě musel vybrat po zlým, co? Sakra, já ti nechci ubližovat. Myslíš, že mě tohle baví?!“ řečnicky se odmlčel. „No, vlastně...“ Edgar protáhl široce koutky úst a praštil mužovou hlavou o stůl. Muž tiše zaúpěl. Během toho, co si otíral zakrvácený nos, obešel Edgar stůl, popadl muže, vláčel jej surově ke dveřím. „Nebudeme tu špinit podnik, viď, že ne?!“ řekl nakonec a kopancem jej vystrčil ze dveří ven.

Edgar odhodil láhev whisky a na vyprahlém plácku osvětleném pouze světly z hospody poslal muže pravým hákem k zemi. Pozoroval, jak se válející se muž pokouší zvednout, a protřepával si zápěstí připravené k další ráně. Počkal, než se muž vzchopí. Stál od něj asi půl druhého metru a díval se mu vyčítavě do očí. Udělal směrem k muži dva krátké kroky, sklonil hlavu, díval se na špičky svých bot a zadumaně pokyvoval hlavou nahoru a dolů. „Měls to přinýst,“ pronesl Edgar znovu ta slova. Chytil muže za rameno a druhou rukou mu uštědřil tvrdou ránu do břicha, až se muž zlomil v pase. Stačilo, aby do něj Edgar strčil, a muž se rozplácl zády o zem. Už se nepokoušel zvednout, překulil se na břicho a ztěžka oddychoval do studené hlíny.

Edgar si k němu kleknul, muž k němu s viditelnou bolestí otočil hlavu. „Já-já to budu mít, je-jen to nemám t-teď, ale-a-ale…“

„Ale-ale co?“ řekl hlasem, jako by chtěl utěšit malé dítě. „Máš to teď?“ zvedl obočí.

Muž na zemi nesouhlasně zatřásl hlavou. Edgar sepnul rty. „Přesně tak!“ zvednul se a kopnul muže ještě jednou do břicha. „Neskončili jsme,“ nahnul se k němu, aby si byl jistý, že ho slyšel.

Edgar popadl láhev whisky a odcházel pryč do tmy noci s hlavou vztyčenou. Nemusel se ohlížet, aby viděl lidi těsnající se ve dveřích, kteří chtěli důkladně vidět celou potyčku, jež se strhla před jejich očima. Rvačku sledovali z dostatečně velké vzdálenosti, aby se náhodou nestali její součástí. Všichni stáli jako přikovaní, hleděli na vzdalujícího se Edgara a svíjejícího se muže. Nikdo mu ale nepřišel na pomoc, snad ze strachu, že by jej mohl potkat stejný osud.

Dům pro léčbu pacientů s psychickými poruchami
(Stanův pokoj)

„Ten bastard.“ Stan odložil knihu a horlivě se oblékal. „To musím zapít.“ Zabouchl dveře od svého pokoje a sešel po schodech dolů do jídelny.

„Dám si whisky!“ poručil si hned ve dveřích.

„To se obávám, že to nebude možné, pane Stanley, ale mohu vám nabídnout kávu,“ mile se na něj usmála jedna z ošetřovatelek.

„Nebude možné? To jako fakt? Připadám vám jako neplatící zákazník? Tohle je vážně mizernej podnik. Jednu whisky, prosím, nebudu to opakovat.“

Ošetřovatelka si odhrnula vlasy z čela a slíbila Stanovi, že mu ji přinese, a zmizela za dveřmi.

Stan se procházel po místnosti, jako by mu patřila. Na všechny hleděl významným pohledem a nadouval se jako páv. Když několikrát obkroužil místnost, usadil se k jednomu ze stolů.

„Tak kde to vázne, sakra!“ zakřičel netrpělivě.

Za okamžik se ošetřovatelka vrátila se sklenkou zlatavé tekutiny v ruce. „Prosím,“ podala mu ji.

„Vezmu si to ven,“ kývl na ni.

Sedl si na verandu a usrkával whisky. Vychutnával si její kouřové aroma a na jazyku cítil příchuť dubových sudů. Ranní rozjímání přerušil příchod hubeného mladíka.

„Ahoj,“ přisedl si ke Stanovi.

„Čau.“ Stan se na něj ani nepodíval.

„Jak to jde?“

„Na nic.“

„Jo,“ vzdychl mladík, přetahoval si rukávy přes dlaně a zatínal je v pěst.

„Seš v pohodě?“ zeptal se Stan.

Mladík hlasitě oddychoval. „Jo. Jen…“ vyzvracel se Stanovi přímo pod nohy.

„Do háje! Heeeej!“ zavolal směrem do budovy. „Chlapci není dobře!“

Přiběhli dva ošetřovatelé a odvedli mladíka pryč.

„Tak jsme tu zase jen ty a já,“ promluvil Stan k poloplné sklence a pozvedl ji k ranní obloze.

Dopil tekutinu a odebral se dovnitř s požadavkem celé láhve whisky.

„Dobře, přinesu vám ji, ale už je snídaně, tak se nejdříve najezte a vezměte si prášky,“ odvětila ošetřovatelka.

„Jaký prášky zase?“ zoufale se na ni podíval.

„Musíte si brát každé ráno prášky.“

„Já musím leda tak kulový, milá zlatá,“ ohradil se Stan.

„Vezmete si ty prášky a já vám přinesu, co chcete, dobře?“ zvýšila hlas.

„Fajn,“ odsekl vznětlivě Stanley.

Stan se motal po venkovním areálu se skleněnou láhví bez etikety v ruce. Zakopával o vlastní nohy, až náhle upadnul a rozplácl se na travnaté zemi. Ležel se zavřenýma očima a nechával sluneční žár dopadat na svou tvář. Palec pravé ruky na hrdle láhve bránil tekutině, aby nevytekla.

Po chvíli pocítil, jak ho něco zastínilo. Křečovitě otevřel oči. Sedl si k němu ten samý mladík, kterého potkal prve na verandě.

„Ty vole, už je ti dobře?“ Stan se zvedl a opřel se o lokty.

„O čem to mluvíš?“ promluvil mladík nečekaně vysokým hlasem.

Stan si opět lehl a zavrtěl hlavou. „No, jak ses pozvracel.“

„Na to si nevzpomínám,“ naklonil mladík hlavu na stranu.

„Hm. A proč, sakra, mluvíš tak divně?“ uchechtl se.

„Stane?“ mladík se dotčeně narovnal.

„Co?“ znejistěl Stan.

„Jsi v pořádku? To jsem já, Matylda. Chtěla jsem se zeptat, jestli si se mnou nechceš vyrazit na piknik,“ usmál se mladík.

Stan se na něho znovu podíval s pobaveným výrazem v obličeji. „Asi nejsem ten, koho hledáš,“ stěží potlačoval smích.

„A kdo teda jsi?“ zeptal se mladík slzami v očích.

„Někdo, kdo se chce opít.“

„Oh, aha. A mohu se k tobě připojit?“

„Radši piju sám, ale když budeš mlčet, tak můžeš zůstat.“

„Dobře,“ usmál se mladík a lehl si do trávy vedle Stana tak, že se téměř dotýkal hřbetem své ruky Stanova stehna. Ten se koutkem oka na mladíka podíval a nedůvěřivě se od něj odsunul dál. Občas usrkl z láhve a po každém doušku zavřel oči a vnímal, jak se mu ohnivá voda rozlévá po těle. Jeho pozvolné nádechy a výdechy si pohrávaly s medovou tekutinou v láhvi položené na jeho pupíku. Ukolébávaly ho, až stisk ruky povolil a obsah láhve se už už chystal na útěk, který mu však překazila pohotová reakce mladíka. Díval se na Stana a něžně ho políbil na tvář. S úsměvem pozoroval, jak se potápí do snění.

Před odchodem se Filip ještě napil z láhve: „Hm, jablečný džus.“

***

Rozbitá láhev.

Mihotavá světla.

Rozmazané siluety.

Tmavé stromy.

Silná záře.

Lapal po rozplývajících se obrazcích. Mizely před jeho očima a měnily se v zapomenutou vzpomínku. Procitl s prázdnotou v hrudi. Jako by někdo vytrhl část jeho samotného, zahodil ji a on se ji zoufale, leč marně pokoušel najít.

Bezvládně ležel a nechával se unášet poledním větrem, dokud jeho mysl neprolnula s celým tělem, dokud necítil chlad stoupající po bříškách prstů. Ze rtů si slízával krůpěje, které se spouštěly z šedavých mraků nad ním.

Překulil se na kolena a s těžkým povzdechem se postavil. „Vypadá to na pořádnou přeháňku,“ řekl si jen tak pro sebe, chvíli se rozhlížel po obloze a pak se pomalu vydal směrem k Domu.

Vešel do společenské místnosti a usadil se k velkému oknu. Dlaně mu zahříval šálek horkého černého čaje s mlékem, z něhož stoupala pára, která se mísila s jeho dechem. Přes okenní sklo rozostřené stékající dešťovou vodou sledoval zahradu, kterou postupně zahaloval závoj tmy, a vzpomněl si, jak jako kluk v lese narazil na sojku se zlomeným křídlem. Když ji vzal do rukou, začala zdravým křídlem mávat jako o život. Odnesl ji domů s úmyslem se o ni postarat. Křídlo se jí časem zahojilo, ale nikdy ne zcela. Pár týdnů nato ošklivě spadla ze stolu a on ji musel nakonec utratit. Přemýšlel o tom, jak nedůvěřivá a vyděšená byla, když se jí tenkrát v tom lese pokoušel pomoci, ale jak se ji chystal sprovodit ze světa, bez obav se nechala hladit. Ve chvílích, kdy ztratíme obezřetnost, jsme nejvíce zranitelní.

„Zmeškal jste oběd, Stane,“ vyrušila ho mladá žena v bílém plášti.

„Oh, ano, musel jsem usnout na zahradě,“ pošetile se zasmál.

Žena zaujatě pozvedla hlavu. „Přinesla jsem vám pár chlebíčků, kdybyste měl náhodou hlad,“ přisedla si ke Stanovi.

„To vskutku mám, děkuji vám.“

„Slyšela jsem, že za vámi chodívá vaše vnučka. Přijde také dnes?“ vyzvídala a položila chlebíčky na stůl.

Stan se napil a zavrtěl hlavou. „Ne, ne. Navštěvuje mě ve středu a v pátek.“ Na chvíli se odmlčel. „Někdy i v jiné dny, když se jí zachce,“ usmál se o chvíli později.

„Ach tak. A kolikpak jí je?“

„Nedávno jí bylo jedenáct.“

„Pane jo, tak to už je pomalu v pubertě, ne?“ zasmála se. „A co vaše děti?“

Stan sklopil zrak a díval se do země.

„Omlouvám se, asi se moc vyptávám,“ zvedala se k odchodu.

„Ne, to je v pořádku. Chodí za mnou jen má vnučka, Moby. Můj syn před třemi lety zemřel.“

„To je mi moc líto,“ pohlédla k zemi a otevřela ústa, jako by chtěla něco dodat, ale nakonec si to rozmyslela.

„Sebevražda,“ zodpověděl Stan nevyřčenou otázku. „Říkáme jí, že měl autonehodu, ale byla to sebevražda. Mnoho lidí mu to má za zlé. Opustil svou malou dceru a ženu. Mobyina matka ale v té době s mým synem už nežila. Byli rozvedení a Moby měli ve střídavé péči, jeden týden byla u matky s Danem, jejím otčímem, a ten druhý u otce a mne.“

„Někteří lidé považují sebevraždu za slabošství,“ řekla poněkud ostře.

„V určitém ohledu asi mají pravdu. Tedy, v určitých případech by pravdu mít mohli. Někteří lidé přestanou bojovat. Ale my nemůžeme vědět, co všechno je dohnalo k tomuto činu, zoufalému činu, jestli chcete. Musejí být na pokraji svých sil, ale zároveň mít ještě dost síly na to, aby si dokázali vzít život. Nemyslím si, že je sebevražda zbabělost. Život také ne. Někdy je ale jedna z možností snazší než ta druhá.“

„Takže myslíte, že pro vašeho syna bylo snazší vás opustit?“

„Myslím, že opustit nás bylo to nejtěžší, co v životě udělal. Utrpení, které pociťoval poslední roky, pro něj muselo být… nadále neúnosné.“

„Nevyčítáte mu jeho odchod?“

„Ne.“

„Proč ne?“

„Nebyl šťastný.“

„A teď šťastný je?“ zeptala se opatrně.

Stan se usmál. „Kdo ví.“

Po jeho posledních slovech zamyšleně pokývala hlavou a vytratila se. Vzápětí ji vystřídal uřícený mladík. „Ahoj, Filipe, nechceš chlebíček,“ zvedl k němu Stan svůj talíř.

„Ne, díky. Potřebuju, abys mě schoval.“

„Cože? Proč?“

Mladík netrpělivě poskakoval a ohlížel se za sebe. „Zdrhnul jsem z terapie. A taky…,“ provinile vydechnul, „u mě našli stříkačku.“

„Ale no tak, Filipe, musíš si nechat pomoct. Víš, že ti to nedělá dobře,“ promlouval Stan pomalým starostlivým hlasem.

„Já vím.“ Filipovi se do očí nahrnuly slzy. „Já jsem ji nepoužil, jen jsem ji měl u sebe,“ těžce polknul. „Vrátím se zpátky.“

Stan ho poplácal po rameni a sledoval, jak se neochotně vrací zpět. Hleděl ustaraně na místo, kde před chvílí stál, a přemítal nad Filipem i všemi otázkami, na něž se ho žena v bílém plášti ptala. Tolik mu Filip jeho syna připomínal. Na čele se mu objevovaly vrásky, jak v zamyšlení krčil obočí. Otevřel svou knihu, kterou si prve přinesl z pokoje. Chtěl zahnat všechny myšlenky a vzpomínky, neměl náladu na nostalgické smutnění a výčitky, že selhal jako otec, nechtěl selhat po druhé jako Filipův přítel.

***

Šerif stál na prvním schodu vedoucím na verandu malého domku, který byl nyní obklopen zvědavými jedinci, mezi nimiž se nesl vystrašený a všetečný šepot. Zarytě mlčel a otupěle hleděl na osobu před sebou.

Na ošoupaných dřevěných prknech se zarezlými hřebíky leželo tělo hledící na modré nebe bez jediného mráčku. Hlava se pokoušela zakrýt kaluž krve, ve které ležela. Dvě rudé skvrny na kostkované košili po kulkách prozrazovaly, kudy muži unikl z těla život. Herold Bones byl dnešního dne, před východem slunce, zavražděn.

***

„Povíte mi, co se včera dělo ve vašem podniku?“ zeptal se Šerif muže, který s ním seděl u stolu; měl hustý černý knír a vlasy mu přerůstaly přes uši.

Odpovědí mu bylo prázdné ticho. Muž vypadal, že je myslí nepřítomen.

„Pane Garrio? Herold... Herold tady u vás včera byl, je to pravda? Kdy odešel?“ zkoušel to Šerif znovu.

„Oh, jo, pardon,“ odkašlal si Garrio, „Herold se dycky rád napil, to jo, ale včera neměl žádný peníze, jen tak seděl. No a potom mi ho bylo líto, jak si ho ten grázl podal. Tak…“

„Grázl? O kom to mluvíte?“ přerušil ho Šerif.

„No jo, Willstone, Edgar Willstone, to je mi horká hlava a jak se rád rve! Sem slyšel, že se jednou takhle vracel na koni do Městečka a cestou potkal skupinu chlapů. Byli čtyři, ne, vlastně jich bylo šest, myslím, chlapi jak hory, každej měl minimálně metr devadesát. No jo, jeden z nich se na Edgara jenom špatně podíval a odplivl si těsně vedle jeho koně. A Edgara to tak naštvalo, že je postupně všechny poshazoval z koní, no a to víte, pustil se do nich. Vrátil se jenom s jednim monoklem pod levym vokem a s kloboukem na hlavě, kerej patřil jednomu z těch vobrů, ten si vzal potom, co s nima skončil, no jo, a jako vždy triumfálně držel v ruce láhev whisky. Někdy se docela divim, že furt žije, po tom množství chlastu, co do sebe furt hází. No jo, tvrdej je, to se musí nechat, nechtěl bych se s nim dostat do problémů, bůhví, čeho všeho je schopnej.“

Šerif téměř neznatelně pokyvoval hlavou a se zájmem mhouřil oči. „Říkal jste, že si ho Willstone podal. Co si pod tím mám představit?“ usmál se.

„No jo, oni se strašně pohádali, kvůli čemu nevim. Edgar po Heroldovi něco chtěl a Herold to neměl. No jo, tak ho ten magor prohodil skrz dveře, div je nevyrazil z pantů. Pak ho shodil k zemi a brutálně ho mlátil. Bál jsem se, že z něj nic nezbyde. No, takže jak sem už říkal, bylo mi ho líto, tak sem ho pozval na sklenku rumu na účet podniku. Vůbec nemluvil, jenom tam tak seděl. Chlapi začali odcházet asi v půl jedný, ale Herold tam furt seděl, tak sem ho tam nechal, zatím sem uklidil, ale před půl druhou sem ho už musel vykopnout, zamkl sem a šel domů, stejně tak Herold.“ Garrio se podíval na Šerifa s očekáváním další otázky.

Šerif mu pohled oplatil a naplnil jeho očekávání. „Dokázal byste mi říct, kdy k té rvačce mezi Edgarem a Heroldem došlo?“

Hospodský s pohledem do neurčita lovil v paměti. „No to nevim přesně. Edgar není pravidelnej zákazník, většinou se zastaví, jen aby si nakoupil chlast, a zase jde. Herold, ten chodí zpravidla dycky s Felixem. A to je obvykle tak v deset. No jo, tak nějak přišli. Felix už držel v ruce čtvrtou skleničku, když se objevil Edgar. Fel to do sebe nekope všechno najednou, pije dost pomalu. Takže bych řek, že Willstone přišel někdy v jedenáct. No jo, přesně si to vybavuju: šel přímo k baru, řek mi o sklenku Moonshine, kterou nakonec nevypil, a o další dvě láhve whisky, který měl v plánu si vodnýst, ale vzal si jenom jednu, tu druhou sem mu schoval. Nerad bych s nim měl problémy, přece jenom si za ni zaplatil. No jo, a pak už to znáte. Pustil se do Herolda.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Ztracen v knihách.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.