NATHANIEL LANDE

ZATÍMCO HUDBA HRÁLA

Pozoruhodný příběh o lásce, odvaze a přátelství v těžkých časech druhé světové války

Copyright © 2020 by Nathaniel Lande

Translation © Milan Dvořák, 2021

Original English title: WHILE THE MUSIC PLAYED

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2021

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-388-1 (ePub)

ISBN 978-80-7593-389-8 (mobi)

Toto dílo je fikce. Jména, postavy, místa i zápletky v tomto příběhu si autor buď vymyslel, anebo jsou součástí fiktivního děje. Jakákoli podobnost se skutečnými místy, podniky, událostmi nebo osobami, živými či mrtvými, je čistě náhodná.

Milí čtenáři,

děj této knihy se odehrává v jednom z nejtěžších období naší národní historie. Není jejím přesným, doslovným výkladem, ale odráží se v ní zásadní převratné události, jež ovlivnily životy všech tehdejších obyvatel. Objevují se v ní místa spjatá s temnými časy a osobnosti, které významně zasáhly do tehdejšího dění. Viktor Mueller, jeho dospívající syn Max a řada dalších postav jsou dílem autorovy fantazie, právě v jejich osudech se však zrcadlí radosti, ale především strázně a obtíže složité doby.

Nathaniel Lande se pustil do psaní silného příběhu, inspirovaného reálnou historií, největšími zločiny 20. století a zároveň projevy nesmírné odvahy a obdivuhodné statečnosti, která se váže k těmto pohnutým časům. Nelze než prominout mu, že se přitom dopustil drobných nepřesností v chronologii či místopisu Čech.

Tato kniha není učebnicí historie, může nás však v mnohém poučit. Nadchnout nás, ohromit, vzbudit hněv, ale také okouzlit, dojmout. Oslavuje nezdolnou sílu lidského ducha a především krásu hudby, která nezná hranice, hudby, která se sice může stát nástrojem zla, ale má také schopnost uzdravovat, dodávat sílu, přinášet milosrdenství i zachraňovat životy.

redakce

Snili sny a zpívali písně. Byli to muzikanti. Jeden bez druhého neslyšeli hudbu ani lásku. Toto je preludium k jejich zážitku, předehra k tomu, kdo byli a jak dorazili ke břehům přátelství.

Je dvanáct hodin. Ručičky na mých hodinkách se sešly, na těch hodinkách, které jsou mým nejcennějším majetkem. Věnoval mi je otec: Abys vždycky všude chodil včas. Je to časomíra, která spolu se mnou prošla skrze všechno – ty nejhorší a nejtemnější doby – jako setrvalý společník. Je to věc velice osobní, kus mě samotného, starožitné, stříbrné armádní náramkové hodinky z první světové války se štíhlými breguetovskými ručičkami, ručičkami rozšiřujícími se na koncích v maličké kroužky. Malá doputuje na šestou hodinu. To je číslo značící svítání nebo soumrak, určující dobu mezi dnem a nocí, a tahle ručička se pohybuje ve vytříbeném hudebním rytmu, v jehož dokonalé rovnoměrné souslednosti provádí maličké přískoky, jeden za druhým. Na ciferníku mají ty hodinky černé arabské číslice, jen dvanáctka byla kdysi sytě karmínová, ale teď vybledla v mírně zarudlou červeň.

V kapse mám proužky červené plsti. Vždycky je s sebou nosím. Stejně jako hodinky jsou i ony znamením, kdo jsem byl a kdo jsem, připomínka dokonalého naladění, které jsem zdědil po svém otci, Velkém Viktoru Muellerovi, reminiscence, jak bývalo. Připomínka hudby, kterou jsem vždy slyšel. Mám na klíně červený zápisník, nejnovější z těch mnoha, jež si od dětství vedu a do kterých si zapisuji tyto vzpomínky.

Praha 1955

Kostel byl plný. Ti, kterým se nějak podařilo vším projít – přežili tu hroznou dobu, to hrozné místo, kam se v noci často vracím ve snech –, si přišli připomenout desáté výročí konce války. Byl jsem jeden z nich, vrátil jsem se zpět s ostatními, těmi nemnohými, a stejně jako oni jsem se musel vypořádat se svou minulostí. Tím či oním způsobem se s ní každodenně vyrovnávali všichni, kdo zůstali naživu.

Když to v pětačtyřicátém všechno skončilo a tábory se zrušily, z míst, kde jsem byl, vyšel jen nevelký počet přeživších. A svět, který jsme znávali dřív, před válkou, byl se vším všudy pryč. Nezbylo skoro nic a skoro nikdo. Většina z nás proplouvala životem osaměle. Kamkoli jsme měli namířeno, kamkoli nás unášel osud nebo volba – ovšem pokud nám štěstěna přála natolik, že nám nějaká volba zbývala. Já jsem zůstal, a teď jsem zpátky tam, kde to všechno začalo, kde se to všechno odehrálo. Jsem tu, nějak jsem přežil. Tenkrát, tak dávno, kdy jsem byl o tolik mladší a nepoznamenaný tím, co jsem měl spatřit, jsem věřil v sílu a statečnost, na hrdinství a laskavost, myslel jsem na odolnost a Boha – nebo bohy –, všechny ty poutavé a nepoznatelné síly, ať jsou jakékoli a v komkoli, síly, které nás zachraňují či odsuzují k zániku a utvářejí naše životy. Teď myslím, že to všechno byla jen klika. Nic víc. Prostá, bezmyšlenkovitá, ošklivá, pitomá klika. Osudová předurčenost je pojem, který pro mě nic neznamená.

Přežil jsem díky štěstěně a díky společenství, které mě mezi sebe přijalo a jež vydrželo.

Půlnoční zvony

Seděl jsem a čekal, až v barokně zdobném kostele začne bohoslužba. Vzpomněl jsem si, jak otec jednou žasl nad známými biblickými výjevy, blednoucími, ale stále přítomnými, na nemožně vznosném stropě, a nad sborem andělsky pějícím Messa da requiem od Giuseppa Verdiho. Zpoza oltáře na mě zírala ohromující malba vytvořená nadaným umělcem, kterého jsem tak dobře poznal – Norbertem Trollerem, jenž byl také v Terezíně. Byl to obrovský obraz pevnostních hradeb z červených cihel. U vstupu do pevnosti, kde bývala kdysi brána, namaloval Troller zahradnictví, v poklidné dálavě plují oblaka a vystupují hory, vyvolávající představu svobody.

Orchestr skládající se z fléten, pikol, hobojů, klarinetů, lesních rohů, trubek, trombonů, smyčců, tympánů a basových bubnů tklivě pokračoval. Naslouchal jsem jeho tichým tónům a myšlenkami se vracel v čase. Když jsem toto rekviem slyšel naposledy, byl jsem chlapec. Vzpomínal jsem, jak jsem tehdy v noci ležel, ale nespal, a slyšel hudbu, jak stoupá mou duší, a cítil se vřele a bezpečně. Připadalo mi, že nikdo nemá lepšího otce než já, nikdo nemůže mít lepší a kouzelnější život. A myslel jsem na to, jak vyrostu a čím se možná stanu, až už nebudu dítě, až vstoupím do světa mužů, až se stanu někým, nějakým dokonalým splynutím mých rodičů s elegancí mé matky a talentem mého otce. Byla to a měla být i nadále krásná doba pro život. Budu vždycky šťasten a milován, vždycky budu naslouchat krásné hudbě, nesmírné, téměř hmatatelné, ale ve svých neviditelných rozměrech mimo dosah. Neustále tu byla hudba, sladký dialog mezi pianem, smyčci a z hloubi hrdla znějícími lesními rohy, než se přes kontinent převalili Němci a okupovali Prahu.

Vzpomínky přicházely, nevolány, nevítány, a vrhaly se na mě, jak jsem seděl v tom kostele, ty neochvějné vize s živými barvami a řinčivými zvuky. Zavřel jsem oči a minulost se odvíjela přede mnou. Připomněl jsem si ono časné ráno v březnu s novými disonantními akordy: ječícími sirénami, chrčícími motocykly, hřmícími a kouřícími tanky, neznělým klapáním kroků, ostrým rytmem a neúnavným tempem nezastavitelných čet vtrhávajících do naší země. Mimovolná pražská přehlídka měla novou píseň.

Rekviem zpívané toho večera bylo refrénem na počest všech, kdo zahynuli – přemohlo mě a udolalo, když se jeho krása jaksi zahalila do hrůzy. Nemohl jsem vydržet víc, ani jediný další tón nebo myšlenku, neboť se na mě ze všech stran hrnuly vzpomínky. Tiše jsem opustil kostelní lavici a hledal úlevu a útočiště na studeném vzduchu venku. V řezavém chladu noci jsem scházel dolů k železniční trati pod kamennými schody, kolem věnce zelených a červených svátečních světel visících z dřevem obložených dveří kostela, jejichž mosazné kování vypadalo jako natřené cínovou šedí a bylo stejně staré jako samotná republika. Jak daleko jsem dohlédl, táhly se řady jiskřivě mihotavých svíček, světel naděje a života, jejich plamínky se třepotaly ve skleněných baňkách podél kolejí hned pod stoupajícím stříbřitým oparem. Následoval jsem jejich průvod a světélka mě vedla dál a dál, vedla mě zpět, vedla mě do dětství, vracela mě do doby nepohnutě stojící, zamrzlé do minulosti.

Terezín

Skrze tu mlhu, která mi připadala jako přirozený příbytek duchů, mě jakési nutkání táhlo kupředu a já jsem vstoupil do brány. Za trávou pokrytými svahy byla kostelní zvonice a v ní modré hodiny – dávno porouchané, také zamrzlé v čase a nikdy neopravené. Kostel měl být ochráncem slabých, strážcem dětí, místem pro modlitbu a naději, jenže já jsem právě uvnitř těchto zdí spatřil nejhorší věci, právě tady zmizela lidskost. Tehdy jsem stejně jako nespočetněkrát předtím hloubal, proč Bůh za oněch dob tento kostel – i mnohé z nás – opustil.

Pod kostelem se v četných čtvercích rozkládaly šedozelené skvrny polí, kde kdysi přecházely a hrály si děti v podivných mundúrech, nosící na šatech hvězdy, hvězdy překrývající jejich srdce. Ty děti si hrávaly na kasárenských nádvořích, ale také vycházely za hradby do práce. Tajně kreslily obrázky a psaly básničky, tak rok nebo dva, což záviselo na tom, jak jim přálo štěstí, neboť transporty neustále přijížděly a odjížděly. Dělaly, co jsme my nemohli, a kolem sebe viděly nekonečné řady těch, kdo se tu objevovali a zase mizeli, těch, kdo stáli ve frontách na ubohé příděly. Viděly hladomor a strach, bití, funebrácké káry, nemocniční pokoje i popravy bez soudu. Slyšely všechno: slzy, jekot, řev, apely i drmolení modliteb. Byly svědky toho všeho, a přece pořád viděly nebo samy sebe nutily vidět to, co se snažil zachytit Norbert Troller – ten pocit naděje, krásy za branou ghetta, za stužkami silnic–, a představovaly si dopravní ukazatele směřující k Praze, ke svobodě. Přehrávaly si pohádky a některé zpívaly v opeře Brundibár. Představovaly si někdy smrt?

Blízko malého města s ulicemi vroubenými stromovím jsou pořád rezavé železniční koleje, trať vedoucí do Terezína, ale i do Osvětimi, kde se dokořán otevíraly poslední dveře a pouštěly doušky čerstvého vzduchu ke kalnozrakému, unavenému, nemytému, klopýtajícímu a vyděšenému lidskému nákladu. Cestující se řadili do jednotlivých kolon za klamavých taktů kvarteta hrajícího sladkou melodii. Potom hudebníci přestali hrát a oficír prováděl selekci, kdo má jít na tu či onu stranu. Nato se znovu ozvala hudba.

Přilétající zimní vítr přinášel z kostela úryvky rekviem a s hudbou se vynořovaly vzpomínky na mé přátele. Můj nejlepší přítel byl David. A odněkud z nitra se jako kouzlem vybavil obraz Sophie, protože tuhle mši jsme poprvé slyšeli společně. Vzpomínám si, jak Papouch – můj otec, kterému jsem tak říkal podle slova papá – říkával, že přátelé jsou poklady, které nám přicházejí do cesty jen příležitostně, a my rozhodně nesmíme propást, když se to stane. Obestřel a omámil mě prazvláštní pocit vnitřního míru, zároveň s uvědoměním si doby a lidí, onoho spolku hrdinů, kteří se stejně jako já pevně drželi jakési nevyhladitelné naděje podporované vědomím, že skutečně jsou věci, pro které stojí za to žít, a že my, nebo alespoň někteří z nás, jednoho dne dokážeme posbírat roztříštěné úlomky svých životů a sestrojit pro nás všechny nové začátky. V to jsme doufali, v sen, jejž jsme všichni sdíleli. Sophie, David a ostatní byli moji přátelé, byli se mnou a zachránili mě. Odpřisáhli jsme, že se budeme zachraňovat navzájem a že se z toho dostaneme společně. Oni navždy změnili můj život. Takhle to bylo. Takhle to všechno začalo.

Část I – PRAHA

Špičkař

Praha 1938

„Přiznejme si, Maxi, ty se potřebuješ otevřít. Já jsem samozřejmě neuvěřitelně chytrý a okouzlující, ale ty,“ David luskl prsty, „potřebuješ holku.“

Měl bych se pokusit být víc jako David. Jeho černé vlasy jako vždycky zoufale volaly po ostříhání, ale on si je odhrnul a dařilo se mu nabýt vzhledu, jaký by měl mít mladý reportér, vždycky u vytržení, vždycky hledající další námět. Právě teď byl dalším námětem můj citový život.

David se zasmál. „Jako přítele nepotřebuješ nikoho jiného než mě, ale pomyslel jsi někdy na to, že by sis pořídil holku?“

„Mně je dokonale fajn s Papouchem a s Hansem,“ odpověděl jsem, ale už ve chvíli, kdy jsem to vyslovil, jsem si uvědomoval, že mluvím jako pitomec. Zrovna jsem dospíval do věku dvanácti let, ale spěchal jsem, aby mi už bylo čtrnáct, abych co nejvíc roků přeskočil, jenže opravdu mi bylo dokonale fajn, když můj společenský okruh tvořili jen David, táta a jeho nejlepší přítel? Byli to skvělí muzikanti, ale David měl pravdu, měl bych chtít i děvče. Jenže já jsem měl hrůzu ze zpocených dlaní a koktání, jež se mě zmocňovalo, když jsem se pokusil s nějakou dívkou promluvit.

David znovu luskl prsty. „Psané slovo, Maxi. To je tvé řešení. Dopisy, kamaráde,“ pokračoval, protože mu bylo jasné, že ani tentokrát nejsem tak bystrý jako on, „dopisy! To je ono! Kluci v našem věku si s přítelkyněmi dopisují, Maxi. Aspoň to zvaž. Nemusím být pokaždé nablízku a nemusím tě naučit všechno. No, většinu můžu, ale všechno ne. Z dopisů ona nepozná, že jsi nervózní.“ Udělal odmlku a zazubil se. „Pokud se nerozklepeš i při psaní. To zvládneš. Zazáříš.“

„Opravdu?“

„Opravdu.“

„Čestné slovo?“

„Čestné slovo.“

Vzdychl jsem. Dosud mi dělalo potíže vyznat se ve světě. David byl vždycky o krok napřed, ve všem, v chápání i v umění poradit si. Na rozdíl ode mě si sebou byl vždycky jist. Jeho přesvědčovacím schopnostem se nedalo odolat. Dokázal do čehokoli umluvit i sám sebe.

Vzpomínám si, jak mě před pár měsíci do všeho zasvětil. Tehdy jsme cestou do školy přecházeli přes náměstí a on mě najednou zastavil: „Rozhlédni se kolem sebe, Maxi. Co vidíš?“

Pokrčil jsem rameny a on ukazoval z jednoho člověka na druhého.

„Příběhy, kamaráde. Každý má svůj příběh. A já bych je rád všechny poznal. Maxi, je to naprosto jasné. Budu psát, stanu se novinářem. Budu lidem sdělovat pravdu. A víš, jak to vím? Protože jsem se včera večer na sebe podíval do zrcadla a řekl jsem si, že to dokážu, že budu objevovat pravdu a říkat ji lidem.“

Potřásl jsem hlavou a on se usmál. Ovšem, člověk nejspíš musí být takový, jestliže má ctižádost stát se světově proslulým novinářem. Pro začátek měl v plánu proslavit se v Praze, pak v Československu a potom ve světě. Už tehdy jsem věděl, že odporovat mu je marné.

„Fajn, tak já to udělám. Napíšu dopis nějaké holce. Aspoň se naučím líp psát. Vždyť koneckonců budu nejšpičkovějším reportérem hned po tobě.“

„Nepředbíhejme, Maxi,“ mírnil mě David. „Jako šéfredaktor školních novin mám za úkol nepouštět do nich lůzu.“

„Lůzu?“ David užíval výrazů, jejichž významem jsem si nebyl jistý.

„Lůzu. Nežádoucí lidi.“

Zasmál jsem se. To je celý on. David Grunewald byl můj nejlepší kamarád. Byl to Špičkař, kteréžto slovo jsem vymyslel já. Byl na špici – v přátelství, ve škole, v hudbě i v přesvědčování. Byl hudebník, spisovatel, fotbalista. Zkrátka Špičkař. Byl se mnou od mých nejranějších vzpomínek, pomohl mi přežít nesmírně smutné dny, když moje matka trpěla smrtelnou nemocí, a já jsem si představoval, že se mnou bude vždycky.

„Takže, když všechno víš, kdo bude dostávat moje dopisy?“

„To je jednoduché, přece Sophie. Je to dcera přítele naší rodiny. Žije v Rakousku. Ta je pro tebe perfektní. Je muzikální, je hezká, je holka. Dokonalé. Piš o věcech, které se ti líbí, a také co chceš vědět o ní. Každým slovem si budeš získávat novou kamarádku.“

Na Davidovi bylo zásadní to, že člověka opravdu donutil uvěřit všemu, co řekl.

Toho večera jsem se posadil k psacímu stolu ve svém pokoji, před sebe si rozložil zbrusu nový arch dopisního papíru, namočil pero do inkoustu a pustil se do psaní prvního listu. Zprvu jsem nevěděl, o čem psát. Byl jsem nervózní a začal dopis jen tak nanečisto. Tak to dělá každý spisovatel, říká David. Postupně jsem začal vyjadřovat své myšlenky, a to dokonce lépe, než jsem si myslel, že to dokážu.

14. května 1938

Milá Sophie,

jsem rád, že mi David poradil, abych ti napsal, a těší mě, že máš ráda hudbu.

I pro mě je hudba důležitou součástí, je podstatnou součástí mého života. Dostal jsem se k ní přirozenou cestou. Mým otcem je dirigent Viktor Mueller.

Bydlíme v bytě na Malé Straně, ve starobylé městské čtvrti poblíž Hradu. Nedaleko odsud jsou zahrady, kde si hraju, a koncertní síně, které miluju, a historické třídy, kde se procházím, obvykle se svým otcem.

Na Starém Městě je budova telegrafu, kde se přijímají a odesílají zprávy. Někdy procházím kolem, slyším, jak cvakají telegrafní klíče, a doufám, že dostanu zprávu od své matky. Vím, že je to hloupý nápad, protože umřela, když jsem byl malý, ale tak nějak pořád doufám. Často chodím na Pražský hrad. Je na krásném místě nad řekou a vede k němu milion schodů. Je to hrad jako ze snu nebo z pohádky.

Naše město je plné prejzových červených střech a květin a tramvají, které zvoní, když se vynoří za rohem. I tramvaje mají hudební rytmus.

Teď se ale něco děje, protože vídám otce i další lidi, jak si šeptají o praporech, které se všude objevují, červené prapory s černým hákovým křížem v bílém kruhu, a já bych rád věděl, co to všechno znamená.

Možná jsem ti toho ve svém prvním psaní nepověděl dost.

Doufám, že mi odepíšeš.

Max Mueller

Dny, které se proměnily ve více než týden, jsem přemýšlel, jestli dopis dostala a přečetla si ho – ale konečně se v naší schránce objevila bleděfialová obálka a já jsem hned věděl. Běžel jsem nahoru do hudebního pokoje, popadl otcův stříbrný perořízek na obálky a s tlukoucím srdcem ji otevřel. Bylo to, jako bych dostal dárek.

28. května 1938

Milý Maxi,

děkuju ti za dopis. Těší mě, že se o tobě dovídám a prostřednictvím tvých slov s tebou seznamuju. Musím se přiznat, že hudbu mám také ráda. Nechci se vychloubat, ale můj strýc byl Gustav Mahler.

Tvoje líčení rodného města zní tuze přitažlivě. Moc ráda bych Prahu viděla. Ve Vídni se dnes nežije lehko. Vzduchem poletuje spousta nových myšlenek, takových, které se pro lidi jako my zdají nebezpečné. Také u nás vlají tytéž prapory. Maminka se mě snaží chránit a já ji nechávám si myslet, že nic nevidím, ale někdy ji v noci slyším naříkat a s pláčem se ptát: „Proč nás tak nenávidí?“

A jak pokračovat? Snad, jsem dívka smělá a zvídavá, alespoň to říkají moji přátelé. Učím se hebrejsky, a není to zrovna nejlehčí jazyk. Má spoustu písmen a musí se číst pozpátku. Doufám, že jednoho dne odjedu do Palestiny.

Nikdy jsem nikomu nepsala o řadě tajemství, která v sobě nosím, a nevím, proč o nich píšu tobě, Maxi, ale nejspíš to musí mít nějaký důvod, ne?

Někdy zajdu do hotelu Sacher. Dělají tam nejlepší zákusky na světě. Ráda bych tě tam jednoho dne pohostila dortíkem. Ty tu mají v dokonalých řadách krytých naleštěnou skleněnou vitrínou a jsou barevné a krásné jako květiny na trhu. Žluté, červené, růžové, bílé, a samozřejmě čokoládové.

Napsal jsi mi o svém otci a zmínil se o své matce. Mohl bys mi o ní povědět víc? Já ti řeknu o své. Maminka pracuje každý večer, a když tu nebyla, byl vždycky nablízku otec. Byl přes den profesorem dějepisu a po večerech psal krásnou poezii. Četl mi básně všeho druhu – nejen rakouské básníky, ale cokoli, co bylo přeloženo do němčiny. Jenže situace se změnila, takže už tu není a nemůže mi předčítat. Prodal veškeré naše stříbro i obrazy, abychom s mámou měly peníze na přestěhování někam jinam, a slíbil, že se k nám připojí později.

Náhle ho ale uprostřed noci odvedli muži v černém. Všechno v domě převrátili a odvlekli ho autem. Nevím proč, snad proto, že znal příliš dobře dějepis, a snad proto, že je Žid. Je to hrozný pocit, když ti někdo buší na dveře a říká ti, že už tam nebydlíš. Doufám, že ty takový pocit nikdy nepoznáš.

„Nebojte se,“ řekl nám tatínek. „Se mnou bude všechno v pořádku. Ty a maminka musíte odejít. Kvůli mně.“ To byla poslední slova, která ke mně pronesl.

Každý den hraju na piano, víc než kdy předtím, a hraju pro ni. Hudba má svou vlastní řeč a já se v každém okamžiku snažím poučit, co znamená. Chci najít hudbu, která ji utěší. Myslím, že Vídeň brzy opustíme, a mně bude scházet. Vždyť je to město vystavěné z hudby.

Ráda bych se s tebou setkala. Doufám, že se to snad stane brzy.

Vřele tvá

Sophie

Dočetl jsem dopis a pak ho přelouskal ještě jednou pomalu. Její upřímnost mě dojala a tak trochu zarazila, rozezněla ve mně akord. Nikdy předtím jsem s nikým nemluvil o své matce a bylo mi zatěžko vyjádřit své city, ale zkusil jsem to. Nikdy jsem se doopravdy nepokusil tyhle věci vyslovit, avšak jakmile jsem se do toho pustil, věděl jsem, co psát, aniž bych o tom vůbec přemýšlel, jako by se moje pero pohybovalo samo od sebe, a začal jsem vyjadřovat slova a city, o nichž jsem předtím netušil, že je mám. Slova počala plynout, zdálo se, jako by se na stránku tiskla sama sebou. Vzpomínám si, že jsem se jednou zeptal Hanse, nejlepšího přítele svého otce, jaký je to pocit skládat hudbu. Prý někdy, většinou, je to těžká práce, ale jindy jako by se vlády chopilo něco jiného, téměř jakési kouzlo, a on o tom ani nepřemýšlí, jen existuje v jakémsi prostoru odloučeném od světa, načež se podívá na notový papír a noty na něm jsou, jako by tam byly odjakživa nebo jako by předtím jen ve skrytu vyčkávaly, kdy se objevit. Zrovna tak jsem se cítil já, když jsem toho dne psal Sophii.

14. června 1938

Milá Sophie,

je to zvláštní, ale myslím, že oba stejně hledáme způsob, jak zlepšit své životy, když kolem není moc dobře. O své matce doopravdy nemluvím, jen málo se na ni pamatuju, vím jenom, že byla herečka. Podle výstřižků si dokážu představit, proč ji mnozí obdivovali, a chápu, proč ji otec zbožňoval. Rozpomínám se na ni jako na vybledlou fotografii, avšak takovou, která se čas od času na chvíli zaostří, ale pak se opět vytratí. Někdy nemůžu uvěřit, že vůbec kdy reálně existovala, ale hodně často mám pocit, jako by byla pořád tady. Pro mě to vždycky byla letní dáma, protože pokaždé měla široký klobouk s velkou mašlí a pod jeho střechou se třpytil úsměv jasnější než nejzářivější světlo ramp. Pak si ale pomyslím, že nemohla být vždycky taková, třeba když sněžilo nebo pršelo. Ovšem vídám ji takhle. Ať byla na jevišti, doma, nebo po mém boku, otec mi říká, že byla jemná jako šepot, a právě ten šepot pořád slyším, pořád ho občas cítím, když ho nejvíc potřebuju.

Otec a matka se seznámili tady v Praze. On byl na zájezdu, a jakmile ji potkal, už nechtěl odjet. Narodil jsem se brzy poté, co se vzali. Pak onemocněla. Nikdo pro ni nedokázal nic udělat. Ani já jsem nevěděl, jak ji zachránit. Netušil jsem ani, jak to zvládnout, jak přežít den. Ale Papouch, můj otec, říkal, že mi pomůže a já zas pomůžu jemu, a od té doby to každodenně děláme. Jsme tu jeden pro druhého. Setkali se tady a papá říká, že Praha byla v mnoha ohledech její město a my oba se tu cítíme blíž k ní. Zdá se, že je jen kousek z dosahu, shlíží na nás shůry a kontroluje, jestli jsme v pořádku.

Myslím, že Papouch by se ti líbil. Má hluboký a vyrovnaný hlas, ale když neví, že se na něj dívám, vidím v jeho měkkých hnědých očích stopu zármutku. Vím, že nechce, abych o tom věděl, abych to viděl, a tak to nikdy nedám najevo.

Když matka zemřela, vrhl se otec do práce. Myslím, že snad doufal, že utlumí její památku a zaplaší smutek, jenomže to nezafungovalo – podle toho, jak se o mě stará, a vůbec podle toho, jak všechno dělá. Žije svůj život s velkou statečností. To vím a snažím se být jako on. A on mi často říká, že život je jako houpačka. Nahoru a dolů, vzad a vpřed. Bolest a štěstí. A já chci být na straně štěstí.

Můj svět se točí kolem hudby skoro tak moc jako tvůj. Myslím, že potřebujeme všechny druhy hudby – od narození až po chvíli, kdy zemřeme. Koneckonců všichni žijeme s rytmem úderů vlastního srdce, a Papouch říká: „Hudba nám připomíná, že v sobě všichni máme záhadnou krásu, která každého propojuje se všemi ostatními.“ Častokrát mě ale upozorňuje, že to není tak lehké. „Musíš pracovat na tom, abys ji zvládl, a taky se ti to nikdy nemusí podařit, ovšem je třeba se zdokonalovat, naučit se ji chápat a vyjadřovat se jí, ale to musíš cvičit.“ A já se s klavírem sžívám každý den pevněji. Chodím na hodiny k Hansi Krásovi, který také píše operu.

Jednoho dne se setkáme. Vím to.

Tvůj

Max

Vyměňovali jsme si dopisy stále pravidelněji, dělili se o své vzpomínky a zážitky, v každém psaní sdělovali něco dalšího o sobě a o svém životě a každé slovo mělo váhu. Dovídal jsem se o ní víc a sdílel s ní city i vzpomínky, o kterých jsem předtím ani netušil, že je mám. Dopisy od Sophie se staly něčím, na co jsem se v životě nejvíc těšil. Do jednoho vložila fotografii. Říkala jsem si, že třeba budeš rád, když mě budeš mít u piana. Musím přece dát najevo, kdo jsem.

Ta momentka ve mně ožila jako film. Usmívala se. Na sobě měla sáčko s nabíranými rukávy. Zadíval jsem se pozorně na snímek a málem se mi zastavilo srdce. Fotka byla retušovaná tmavohnědou barvou. Vypadala jako obrázek ze starého alba, jako by mi Sophie přinášela svůj úsměv z jiné doby. Představil jsem si, že vlasy má světle hnědé a oči modré. Nijak na tom nezáleželo. Byla to Sophie sedící na místě, které měla na světě nejradši, u svého klavíru, a chystající se sáhnout prsty do kláves. Znal jsem ten pocit, předtím, než začne znít hudba. Okamžik předtím, než stvoříte první notu, kdy se zdá, že všechno je možné. Je to zvláštní druh ticha, tenhle předcházející moment. Kouzelné ticho. Sophie znala ten zázrak stejně dobře jako já.

Věděl jsem, že tuhle fotku neukážu nikomu až na Davida. Zastrčil jsem ji do tajného místa v kapse, abych ji měl pořád při sobě. Blízko k srdci. Cítil jsem, že tam patří víc než kamkoli jinam.

Musel jsem jí ten projev přízně oplatit. Poslal jsem jí svůj obrázek v otcově pracovně, kde jsem obklopen jeho notovými zápisy, abych ukázal, že jsem také muzikant. Místní fotograf, který snímek pořídil, mi řekl, že jsem na něm vyšel vysoký a hezký. Odhadoval jsem, že se jen snaží být zdvořilý, ale být urostlý a pohledný bylo mou ctižádostí. Když jsem upřel zrak do zrcadla, viděl jsem jen tolik, že mám hnědé oči a hnědé vlasy. Doufal jsem, že se Sophii můj vzhled bude líbit. Každodenně jsem uháněl ke schránce na dopisy v naději, že dostanu psaní. Svět se jevil stále temnější, ale tahle psaní vrhala do mého života světlo a Sophiina slova na stránce elektricky jiskřila a vzrušovala. Nejvíce mě přibližovala k možnosti uslyšet, jak hraje nějakou skladbu. A já jsem skrze hudbu vnímal a chápal svět.

Brzy jsem obdržel další list, ve kterém se zmiňovala o skupině s názvem Alija, k níž patřila. Nesdělila mi nic víc než to jméno, a když jsem se na to večer zeptal otce, jen pokrčil rameny a zatvářil se udiveně. Dotázal jsem se tedy v příštím psaní Sophie a napjatě čekal na odpověď.

2. července 1938

Milý Maxi,

Alija znamená, že se navrátíme do své vlasti, do Palestiny, poté, co jsme žili dva tisíce let mimo ni. Znamená to víru, že se znovu staneme tím, čím jsme a čím chceme být, že naplníme přání každého Žida, ten nikdy nekončící sen mého národa.

A když se to tak vezme, Maxi, sníme všichni, no ne?

Lidé v naší zemi nás tu nechtějí, ale blízko Prahy je místo, kde můžeme zatím bydlet. Jmenuje se Terezín. Doufáme, že tam si vybudujeme nové společenství. Protože maminka je zdravotní sestra, bude jí zapotřebí.

To všechno ale znamená, že během několika týdnů přijedeme na jeden den do Prahy.

S nejupřímnějším pozdravem

Sophie

Málem mi přestalo tlouct srdce, když jsem ta slova četl, a ihned jsem odepsal, že jí rád přijdu naproti na nádraží a provedu ji po svém městě. Přijíždí ke mně!

Už aby byla sobota.

Anna

Oxford 1938

Anna Kingsleyová patřila k lidem, kteří měli výsady a čekal je úspěch. Její sebevědomí pramenilo z rodinného zázemí a vzdělání, jež získala v Oxfordu na Lady Margaret Hall. Tato kolej, založená v roce 1879, byla jednou z novějších a pokrokovějších. Její neogeorgiánská bíle obroubená budova z červených cihel stála osaměle nad řekou Cherwell. Místečko na okraji řeky bylo oblíbeným úkrytem, kam Anna často chodila na pikniky. V prvním ročníku si zapsala politologii, filozofii a ekonomii.

Byla přímo zuřivě nezávislá. Byla sice vychována k úctě k matce, avšak nikdy neměla v úmyslu ji následovat do mondénní společnosti. Matce upřímně řečeno šlo více o to, jak věci vypadaly, než o to, jaké skutečně byly. Její babičce naproti tomu daleko méně záleželo na vnějších projevech, snad proto, že byla Dánka, snad proto, že byla spisovatelkou.

Madeline Kingsleyová patřila k Bloomsbury Group, spolku nonkonformistů, jejichž díla byla co do tónu a myšlenek pokládána za rozporuplná. Když se tito umělci a básníci sešli, často v salonu Virginie Woolfové, diskutovali o všem, co bylo právě aktuální v literatuře a politice. Příležitostně uvítala skupina i hosta, který zahájil svou kariéru jako novinář a projevoval hluboký zájem o historii. Jmenoval se Winston Churchill. Spojovaly je liberalismus, pacifismus a socialismus. Madelinin manžel sir William Kingsley byl ctihodným poslancem, který za své služby zemi obdržel rytířský titul. Byl tradičním britským manželem i otcem. A stejně se choval i jeho syn.

Většina anglických otců se starala spíše o své syny než o své dcery a jejich vazba se vyznačovala spíše obdivem než emocionální příchylností. Annin otec nikdy nedával najevo zklamání, když sahala po neobvyklých cílech a stavěla se do čela mladých žen své generace, ale jeho odtažitost nebyla nikdy pokládána za nedostatek lásky nebo loajality.

V Oxfordu Anna zaujala svými úvodníky v Oxford Mailu, které varovaly před narůstajícím politickým tlakem v Evropě. Když absolvovala, dostala nabídku z Observeru. Šéfredaktor ji nabídl místo v evropské rubrice. Anna se této příležitosti nadšeně chopila.

Nikdy nezapomněla na slovní přestřelku s otcem a svatosvatý slib, který mu dala, ještě když byla v Oxfordu ve druhém ročníku a v Mailu se objevil její první článek: „Ať napíšu cokoli, musí to mít nějaký smysl. Chci se, a dokonce snad potřebuji, prosadit psaním. Právě to budu dělat a dosáhnu změn.“

Otec se na ni vážně podíval a řekl: „Ale co když samotné psaní nebude stačit?“

V práci se jasně projevilo její humanitní zaměření a zájem o historii, což platilo také o Sandym MacPhersonovi, předvídavém šéfredaktorovi nabírajícím publicisty, kteří měli svůj vlastní hlas a chovali úctu k rešerším. Brzy se objevil její první redakční článek pro Observer:

Konec iluzí

Desátého května 1933 začala skutečná destrukce Německa. Na Opernplatzu, rozlehlém náměstí v Berlíně vedle Opery, kde kdysi dirigoval Mendelssohn, byly rozdělány mohutné ohně a příslušníci Sturmabteilungu ve svých dobře známých hnědých košilích vrhali do plamenů tuny vynikající literatury. Pohotový byl i ministr propagandy Goebbels, který promluvil před davy a kamerami filmového týdeníku. „Pálení knih,“ řekl, „je symbolická akce, která má ukázat světu, že z plamenů v našich srdcích vzejde nové Německo.“ Jen v Berlíně bylo spáleno přes 30 000 knih, což je součástí propočteného úsilí o redefinování německé kultury a světových dějin. Jako mnohé propagandistické akce bylo pálení knih po vzoru představení v Norimberku naplánováno jako podívaná pro davy a stejně jako v Norimberku zahrnovalo pochodňové průvody a ukázky výstředního německého nacionalismu. Ohně spalovaly na popel stránky velkých německých myslitelů jako Albert Einstein a Sigmund Freud. Do plamenů byly házeny i knihy Thomase Manna, a aby bylo dodáno více literárního paliva, postihl stejný osud i díla Jacka Londona, Ernesta Hemingwaye, Theodora Dreisera, Johna Dos Passose a laureáta Nobelovy ceny Sinclaira Lewise. Přivezeny a pochodní podpáleny byly práce německého filozofa a politického teoretika Karla Marxe a marxistického revolucionáře Vladimíra Lenina. Také díla Helen Kellerové, která se narodila jako hluchoslepá, avšak zvítězila nad protivenstvími a svůj inspirativní příběh zdokumentovala. „Tyranie nemůže přemoci sílu myšlenek,“ napsal o století dříve velký německý básník Heinrich Heine. „Kde se pálí knihy, budou se nakonec pálit lidé.“

Německo se jeví jako země ve filmu přehrávaném pozpátku, kde se uplatňují dvě ideologie, obě zjednodušující, obě spojené s náměstím politickou doktrínou a účinností. Jednou je válka proti liberálním demokraciím a komunismu, druhá je ve své nejvlastnější podstatě nelítostná a brutální. Je to válka proti evropskému židovstvu, křiklavě průhledná už od Hitlerova programového prohlášení Mein Kampf. V tom pohlavár nacistické strany hlásá lebensraum (životní prostor) a očistu. Napsal: „Věřím, že jednám v duchu Všemohoucího. Když zapuzuji Židy, konám tím dílo Boží.“

Po celé východní Evropě nahání policie a vojsko Židy do nově zřizovaných ghett, kde očekávají řešení, jež dosud není jasné. Nacisté mají problém – co dělat s tolika vyznamenanými židovskými veterány Velké války, raněnými a nositeli řádů a medailí? Jak se zachová vytoužená německá armáda ke svým příslušníkům, občanům, kteří chrabře bojovali za svou vlast? A ke spisovatelům, skladatelům, dirigentům, vědcům, filozofům, hercům a režisérům váženým v celém světě? Jak chce Hitler ujít mezinárodnímu ztrapnění a mravnímu odsouzení?

A teď přišel anschluss, tak tomu říkají Němci. Co znamená? Znamená to bezohlednou rozpínavost. Znamená to, že osud rakouských Židů je ohrožen. Lidé židovského původu jsou vyháněni, svět je pro ně rozdělen, ne všude mohou žít, jsou místa, kam nesmějí vstupovat. V březnu Němci přivtělili Rakousko a jeho 190 000 Židů se ocitlo pod nacistickou nadvládou. Jsou ponižováni a zbavováni občanství a podrobováni neblaze proslulým norimberským zákonům. Novým oblíbeným sportem ve Vídni je, když obyvatelé s jásotem přihlížejí tomu, jak židovské ženy v luxusním prádle na kolenou drhnou chodníky. Jak hluboko může člověk ještě klesnout? To je skutečný konec iluzí. A nyní Němci svým systematickým tažením tyranie míří na Československo.

Český hvězdný tým

Praha 1938

Kromě svého otce, přátel a Hanse jsem měl v životě tři velké lásky, a to hudbu, fotbal a svou práci. Každou z nich jsem miloval a ony mě jistým způsobem určovaly. David byl na hřišti i mimo ně můj nejlepší kumpán. Byli jsme kamarádi už od doby, kdy jsem dostal obrnu. Víc než rok jsem musel zůstat doma, ale skoro každý den se u nás objevil David s knihou nebo novinovým článkem, který mi přečetl, anebo s tabulkou čokolády, a věren své nekonečně pozitivní osobnosti mě s jistou samozřejmostí ujišťoval, že se zotavím. To se nakonec stalo, jenže jsem od té doby kulhal. Měl jsem pravou nohu o trochu kratší než levou a k vyrovnání rozdílu jsem nosil speciální botu. Ta se stala součástí mého já, podle ní jsem byl v ulicích Prahy okamžitě rozpoznatelný, i když jsem se ze všech sil snažil chodit normálně. Pohledy, jimiž mě provázeli neznámí lidé, mi byly protivné, ale David si toho všeho prostě nevšímal a nechoval se ke mně v ničem jinak než před mou nemocí.

V reálném světě jsem se belhal, avšak měl jsem velkou představivost a ve svých snech jsem tančil… Viděl jsem americký film s Fredem Astairem a Ginger Rogersovou, kteří jako by se vznášeli. Mně stačilo zavřít oči a kulhání bylo pryč. „Do toho, děťátko,“ zahalekal Fred a já se navzdory své tělesné vadě jednou či dvakrát zatočil, zatímco kapela hrála. Můj život měl v mých snech notový záznam.

Když jsem se vrátil do školy, někteří spolužáci si ze mě utahovali. Vysmívali se mi vždycky ti samí šéfové part a další se k nim postupně přidávali. A byly dny, kdy jsem prakticky toužil být znovu nemocný, abych do školy chodit nemusel. Ale vždycky se v pravou chvíli objevil David.

Jednoho dne si mě vzal stranou a zašeptal: „Pamatuj si, Maxi, že jen hledají oběť, někoho, kdo jim pomůže cítit se líp. Ale ty se nad to povznes a buď lepší než oni. Nedělají to proto, že by byli silnější než ty, ale proto, že jsou slabší.“

Ta slova mi uvízla v paměti a stala se mi modlitbou, s níž jsem se snažil nedbat na poťouchlosti a špičkování.

David byl z celé školy nejchytřejší a dokázal nejrychleji mluvit, vedl školní noviny. Byl ale i sportovec. Jeho fotbalové mužstvo se nazývalo Český hvězdný tým a já se stal jeho součástí. Špičkař dokázal ovládat míč se stejnou virtuozitou, s jakou zacházel se slovy. Trenér o něm říkal, že je básník hřiště, což dokonale sedělo. Vypracovali jsme si svůj postup. David přebral míč, udělal pár klamavých pohybů tělem, prudce zasprintoval přes hřiště a zacentroval na mě. Já napřáhl pravačku, jejíž speciální bota jí dodávala údernost, takže jsem dokázal napálit míč nevídanou silou. Byla to naše tajná zbraň. Vždycky znovu jsem takovým nečekaným kopem dával góly. Porazili jsme mužstvo zvané Německý spolek, jehož hráči byli větší a silnější a nosili na pažích pásky s písmeny HJ. Tohle HJ mě později strašilo. Byl to symbol naznačující, co jsou zač a čím se stanou, i když tehdy jsme to nechápali. Věděl jsem jen, že je něco úžasného porazit ty kluky, kteří na mě koukali skrz prsty a nedokázali snést, že mají prohrát s takovým českým chromajzlem. Když jsem dával góly z Davidových přihrávek, vytvářelo to mezi námi zvlášť pevné pouto. S Davidovou pomocí jsem dokázal prakticky všechno.

A když jsem potřeboval trochu povzbudit, přečetl jsem si znovu některý ze Sophiiných dopisů, představil si ji, jak při svíčce sedí u psacího stolu, usmívá se nebo je hluboce zadumaná, neboť myslí na to, co napíše, a myslí tím na mě. Mnohokrát jsem vzal do ruky onu fotografii a snažil se vykreslit si ji, jak sedí u klavíru a hraje, navodit si představu, jak se pohybuje a jak mluví. Brzy už se nebudu muset spoléhat jen na svou obrazotvornost.

Sophie přijíždí

„Budu členem tvého uvítacího výboru,“ oznámil mi David, a když jsme dorazili na pražské Wilsonovo nádraží, do pozoruhodné secesní budovy, koupil největší kytici, jakou jsem kdy viděl. „Dej ji Sophii,“ nabádal mě.

K překonávání podivného, rušivě znepokojivého pocitu v nitru ani nápadných obtíží, jež jsem měl se zvládáním dechu, mi to příliš nepomohlo. „S takovou hromadou budu vypadat hloupě. Jako pouliční květinář.“

„Tak se to dělá, Maxi. Vždycky musíš ženu obdarovat náručí květin.“

„Náručí?“ Nervózně jsem přešlapoval z místa na místo.

Vtom jsme zaslechli, jak do nádraží s funěním vjíždí vlak.

Moje přešlapování pokračovalo. Začal jsem si tiše prozpěvovat Mozarta.

„Jsi nervózní?“

Ani jsem se nedokázal na Davida podívat. „Ovšemže ne.“

„Ale jsi.“

„Nejsem,“ trval jsem na svém, ale dál jsem přešlapoval.

„To si podupáváš do tance? Připadá mi, že sebou nějak škubeš. Chytá tě psotník?“

„Jsi tady, abys nás představil, ale moc mi nepomáháš. Prosím tě, neznervózňuj mě.“

David se zazubil: „Rozpomeneš se aspoň, jak se jmenuje?“

V oblaku páry před námi zastavil elegantní lůžkový vlak. Na peron vyskočil nosič následovaný několika dobře oblečenými pasažéry. Mezi nimi jsem spatřil dívku, kterou mohla být jedině Sophie. První, čeho jsem si všiml, byly její oči. Byly nebesky modré.

Zřejmě jsem to vyslovil nahlas, poněvadž David mi zašeptal do ucha: „Cerulean.“

To slovo jsem samozřejmě neznal, a tak jsem jen pokývl na znamení souhlasu. Vlasy měla slámově světlé a vypadala, jako by zářila. Pokročil jsem kupředu a soustředil jsem se na to, abych kráčel rovně. Odevzdal jsem kytici.

Sophie ji přijala s oslnivým úsměvem.

„Já jsem Max. No, to se rozumí. Jsem Max.“

„Má pravdu, je to Max,“ potvrdil David. „Tohle je Sophie,“ pokračoval s úsměvem, i když jsem po něm blýskl rozzlobeným pohledem. „A tím končí můj úkol.“

Sophie přicestovala ze svého domova poblíž Vídně až do Prahy, aby strávila den se mnou, a já jsem ze sebe nedokázal vypravit nic víc než: „Já jsem Max.“ Nevěděl jsem, co říct, nic jiného mě nenapadalo.

Sophii, jak se zdálo, to ale nevadilo. Stála vedle své matky Edith, která měla na sobě modrý kabát s ramenními vycpávkami, kožešinový límec a k tomu průvod hnědých knoflíků. Zaznamenal jsem, jak jí kabát visí ze skleslých ramenou a jak je bledá ve tváři. Byla trochu nalíčená a já jsem i trhlinami v pudru spatřil, že jí obličej brázdí ustarané vrásky. Viděl jsem však také dámu, jejíž půvab vysvětloval, proč je Sophie tak hezká.

David mě dloubl do boku. Odkašlal jsem si a pokusil se něco pronést, ale Sophie mi v tom zabránila, když se mi vrhla do náručí: „Ach, Maxi! Jsi to opravdu ty? Jsi stejně hezký jako na fotce!“

Také jsem ji objal a všechno na okamžik zmizelo. Vlak, nádraží, David, Edith – všechno. K čemu teď slova?

„Nazdar, Maxi,“ pravila Edith, postavila zavazadla a rozplynula se v úsměvu skoro stejně dokonalém jako její dcera. „Jsi skutečný gentleman, že se nám budeš věnovat, než přestoupíme na další vlak.“

„To je samozřejmost,“ vykoktal jsem a spolu s Davidem zvedl brašny. Doufal jsem, že Sophie si je podle všech dopisů, jež jsem jí napsal, vědomá, že slova užívat umím. Podle těchto několika okamžiků by si mohla pomyslet, že jsem prakticky němý.

Sophie se zasmála a zlehka mě poklepala po rameni: „No tak, Maxi, nestyď se. Vždyť jsem to jen já.“

S naprostou sebejistotou se paží zavěsila do mé a vykročili jsme po nástupišti. Její dlouhé, voňavé vlasy se vlnily v rytmu každého jejího kroku. K azurovým šatům, které zdůrazňovaly její oči, dokonale ladily modré ponožky a vše doplňovaly naleštěné černé balerínky. Sophie byla ztělesněním jara.

Zavazadla jsme donesli do úschovny. Před nádražím zastavil David taxík a pomohl nám na zadní sedadlo.

„Přeju krásné odpoledne,“ zašveholil s rošťáckým uchechtnutím a zabouchl dvířka vozu.

Dál jsem si musel poradit sám. Ale bylo těžké začít. Chtěl jsem jí povědět, že jsem každičký její list četl tolikrát, až jsem si je v noci mohl odříkávat. Chtěl jsem jí povědět, že při sobě pořád nosím její podobiznu, že jsem snil o téhle chvíli, že jsem si mnohokrát vybavoval její tvář, její slova, když mi bylo dobře, aby mi bylo ještě lépe, ale že jsem je také volal na pomoc, když se mi nedařilo ve škole, že jsem měl pocit, že se známe odjakživa. Teď jsem ale nedokázal promluvit, poněvadž v živé podobě byla ještě hezčí a mně tlouklo srdce tak rychle a prudce, že to bušení musela slyšet.

Pohlédl jsem ze Sophie na Edith a auto se mezitím proplétalo ulicemi města. „Myslel jsem,“ začal jsem pomalu, „myslel jsem, že si budete chtít odpočinout. Můj otec dnes bohužel nemá čas, ale mohli bychom navštívit Hanse.“

Sophie se obrátila k Edith: „Mami, já vím, že Hans je skvělý, určitě se ti bude moc zamlouvat. Max mi psal, že je to hudební génius!“

Edith mlčky přikývla a stočila pohled k pražským ulicím za oknem automobilu.

Asi za patnáct minut jsme dojeli k Hansovi. Bydlel kousek od nás v místě, kterému Papouch říkal „francouzský provinciální dům“, a já jsem soudě podle filmů, jež jsem zhlédl, vždycky měl pocit, že jsou to filmařské kulisy.

Sophie v Praze

Zaklepal jsem a Hans otevřel dveře dokořán, rozpřáhl ruce v teatrálním gestu, které působilo jako jakýsi kontrapunkt k jeho jemně vyslovované patricijské uvolněnosti. Jeho gesta byla často rozmáchlá, ale přitom stejně jemná jako Chopinovo preludium, melodie sladká a souměrná, podpořená spoustou mávání rukama, čímž mohl lépe předvést své dlouhé hbité prsty, jak říkal Papouch. Měl opravdové klavíristické ruce, silné a čiperné. Měl také vzhled filmové hvězdy, která si klidně může v nočním klubu nebo módní pařížské restauraci vyměňovat uštěpačné poznámky s jinými filmovými hvězdami. Nejčastěji jsem ho vídal oděného do tvídu, anebo měl na sobě svůj oblíbený hedvábný župan s kašmírským vzorem, v jehož dvou velkých čtvercových kapsách si rád hřál ruce.

„Vítejte!“ zvolal rozzářený Hans.

Sophie udělala malé pukrle, což Hans ocenil, a odpověděl elegantní úklonou.

Jeho obývací pokoj byl plný řezaných pivoněk a v kůži vázaných knih. Já jsem rád sedával u krbu z tesaných kamenů na pohovce potažené bílým plátnem. Zabořil jsem se do objemných nadýchaných polštářů a Sophie opatrně zaujala místo vedle mě. Seděla a dívala se přímo před sebe, poněkud upjatě.

Edith obdivovala těžítka, která měl Hans na krbové římse. I já jsem nad nimi často přemítal. Byla vytříbeně, křišťálově čistá a dohromady dělala dojem, jako by šlo o vzácné klenoty. Každé odráželo světlo a každé vyprávělo příběh.

„Sbírala je moje matka. Dělali je ve Francii Clichy a Baccarat,“ řekl Hans, „a ti patří k nejlepším sklářům na světě.“

Edith pozvedla jeden zvlášť krásný kousek proti světlu.

„Sbírám je už dlouho,“ vysvětlil Hans. „Kdykoli na nějaké narazím, koupím si ho. Dnes jsou už ale vzácná.“

„Ohromující,“ prohlásila Edith a přejela po hladkém křišťálu rukou.

„Tohle bylo vyrobeno kousek od Paříže v roce 1830.“

V broušené miniatuře vesmíru jsem zahlédl malý dům a padající sníh. „Vsadil bych se, že v nějakém takovém budeš žít,“ šťouchl jsem do Sophie.

„To by bylo pěkné,“ upřela zrak na křišťál v matčině ruce.

Do místnosti zdvořile vešla Hansova kuchařka Lucie s čajem a koláčky.

„Děkuju vám, Lucie,“ řekl Hans.

Pracovala u něho, co si pamatuji, a vždycky ve mně vzbuzovala dojem, že tohle je můj druhý domov. Položila podnos na boční stolek, mrkla na mě, uctivě a ne zcela obvykle kývla hlavou a vyšla z místnosti. Nikdy jsem nezažil, že by se chovala tak obřadně. Takhle působila na lidi Sophie. Ohromením jsem opět zmlkl.

Edith si odkašlala: „Pane Kráso, jste jistě zvědav, proč jsme přijely.“

Já jsem zvědavý byl. Nedokázal jsem si představit, že bych bez dobrého důvodu opustil domov. Co by to mohlo být? S Papouchem jsme nedokázali odejít ani po matčině smrti. Její ztráta byl důvod k odjezdu, říkali lidé, ale pro nás to byl důvod, proč zůstat. Praha nám ji připomínala, v Praze zůstala. Obával jsem se, že kdybychom se přestěhovali do jiného města, tak nějak bychom ji opustili. A já bych na ni možná zapomněl. I když myslet na ni bylo bolestné, nemyslet na ni, nebýt už schopen si ji v mysli vybavit, by bylo horší, a odejít z Prahy, našeho města, jejího města, by bylo nesnesitelné. Nebude to pro Sophii a Edith stejné?

Edith se chvíli dívala Hansovi do očí a pak stočila pohled ven z okna. „Nebyly jsme v bezpečí, když se naše rodina postavila proti anšlusu.“

Anšlus? Co to je? Cítil jsem se trapně, že to nevím. Bylo to přesně něco takového, co by věděl David. A bylo to jak podivné, tak matoucí. Stejně jako se zdálo, že se mi život zkrášluje přátelstvím se Sophií, stával se zároveň temnějším a nesrozumitelnějším spolu s tím vším, co se dělo kolem, všemi těmi prapory a změnami, těmi věcmi jako anšlus. Zkrátka rostu, musím se toho dovědět víc. Kromě všeho jiného ve mně byla zvědavost reportéra.

„Němci připochodovali a přivlastnili si naši zemi. Manžela zadrželi a odvedli. Doufaly jsme, že na něj budeme moci počkat, ale nebyly jsme tam v bezpečí.“

Moje matka a Sophiin otec – už jsme se shodli na tom, že je to další, co nás spojuje, další znamení, že je nám souzeno být přáteli. Pokradmu jsem na Sophii pohlédl. Velice zbledla a pevně svírala ruce v klíně. Dřív jsem si myslel, že s odchodem mé matky se už stalo to nejhorší, že strašnější už to být nemůže. Náhle se však zcela ozřejmil dříve plíživý pocit, že jsem se mýlil, a v tom okamžiku jsem nabyl neochvějného přesvědčení, že všechno, co mi až dosud připadalo pevné a trvalé, je možná úplně jiné, že všechno se vždycky může změnit a že cokoli, co člověk má – co vlastní, co zná a miluje –, je jen něco, o co může přijít.

„Víte, kde je?“ zeptal se Hans.

Edith zavrtěla hlavou a ztišila hlas: „Nedoslechly jsme se o něm ani slovo.“ Vrhla pohled na Sophii. „Nechci kazit takový hezký den, ale jistě víte, že Židé dnes nejsou v Rakousku vítáni.“ Narovnala se v ramenou a usmála se na dceru. „A teď mluvme o něčem jiném… O něčem veselejším.“

Začali s Hansem rozmlouvat o lidech, které by oba mohli znát, což dospělí dělají automaticky, když se setkají poprvé. Zjevně tím hodlali klidně strávit celé odpoledne, ale my jsme neměli zapotřebí snášet hodiny nudné dospělácké konverzace.

„Co kdybychom šli společně do města?“ navrhl jsem Sophii. „Mohl bych tě provést po Praze.“ Ze všech sil jsem se snažil, aby to znělo dospěle a suverénně.

Sophie s úsměvem přikývla a pohlédla na matku, která pokynem hlavy vyjádřila souhlas, a tak jsme šli.

Tenhle den jsem si tolikrát představoval a nemohl se dočkat, až Sophie mé město navštíví. Vedl jsem ji různými malými uličkami a ona jako by se vznášela nad dlažbou a v jejím držení těla zazníval hudební rytmus – v náklonu hlavy, ve vlnění paží, v lehkém kroku, jímž přecházela jednu z hlavních tříd a graciézně uhýbala zvonícím tramvajím. Já jsem se cítil jistější a chtěl jsem, aby mi i ona důvěřovala, že znám cestu a že sem patřím. Předváděl jsem své město.

„Neboj se, už jsme skoro na místě,“ pronesl jsem s širokým úsměvem. „Vedu tě do Vodičkovy ulice na karamelový pohár.“

Sophii se rozzářily oči. „To je nějaký dort?“

„Karamelová zmrzlina.“

„Takovou jsem nikdy nejedla.“

Tleskla rukama a rozběhla se přede mnou na velké náměstí. Loutkař tam právě hrál scénu, ve které děti pronásledoval vlk. Zastavili jsme se a Sophie představení pozorně sledovala, zatímco já jsem se díval na ni. Stal jsem se zajatcem modří jejích jiskrných očí a nevnímal nic dalšího, i když loutkář byl jeden z nejlepších ve městě. Viděl jsem ho mockrát při vycházkách s Papouchem, který obdivoval jeho práci stejně jako já, neboť v něm cítil spřízněnou duši, která dovede stvořit téměř z ničeho celý svět a udržovat obecenstvo u vytržení. Jeho představení byla úchvatná i děsivá. Sophie se tvářila nadšeně, avšak teď také trochu vyplašeně, a tak sáhla po mé ruce. Ovinul jsem své prsty kolem jejích a cítil se jako ochránce.

Jakmile dojedla zmrzlinu, změnil jsem plán.

„Teď se projedeme tramvají. Já budu průvodčí a odmávnu tě,“ uklonil jsem se co nejhlouběji a představoval si, jak by to provedl Hans na pódiu.

„Já věděla, že tenhle den bude nádherné dobrodružství.“

Jedna nula pro Maxe Muellera! Úzkost, kterou jsem pociťoval u Hanse, jako by se zázračně rozplynula, a já cítil, jak se v mém nitru kypivě vzmáhá štěstí. Chtěl jsem si ten pocit zapamatovat navždycky. Říkal jsem si v tu chvíli, že štěstí je něco, co si člověk může uložit do převázané krabičky, kterou si otevře, kdykoli bude potřebovat. Tak to udělám já. Nikdy nezapomenu tenhle okamžik, zachytím ho jako fotku a vybavím si ho, kdykoli si budu chtít připomenout, jak by svět mohl vypadat, jak naplněné by se mohlo cítit moje srdce.

Přijel další vůz a my jsme zaujali místa vepředu. Všechna okna byla otevřená a na zadní plošině stál průvodčí.

„Dámy a pánové,“ oznámil jsem a ukázal na jeden palác, „tady bydlí Max a Velký Viktor Mueller.“ Vůbec to nebylo naše bydliště, ale já jsem předstíral, že je. „Prý tam bydlí taky jedna princezna. Je nepředstavitelně krásná a laskavá a všichni ji milují.“

Měl jsem pocit, že jsem stejně jako otec bavič od přírody. Sophie se společně s několika dalšími cestujícími usmívala.

„Myslíš, Maxi, že bych mohla být tou princeznou?“ zeptala se. „Myslela jsem, že to bude návštěva jenom na jedno odpoledne,“ stiskla mi silně ruku.

„Rozhodně,“ pravil jsem velkomyslně. „Mně jako princezna připadáš.“

Vůz zastavil před parkem. „Pojďme na procházku. Tohle je jeden z mých nejmilejších parků ve městě. Ale ještě nikdy jsem tu nebyl s dívkou,“ pronesl jsem s pocitem vzrůstajícího sebevědomí. „Dosud jsem žádnou neměl.“

„Kdypak jsem se stala tvou dívkou?“ řekla na to Sophie a přejela rukama po kování brány.

Mlčel jsem. Řekl jsem snad něco, co jsem neměl?

„Jestli chceš,“ prohlásila, „tak jí ráda budu.“ Na chvilku zaváhala a poklepávala prsty po vršku ohrádky z tepaného železa. „Je to výjimečné, když má člověk chlapce nebo dívku,“ pokračovala. „Je to neviditelné pouto. Je to jako stoupat spolu po schodech do nebe. Zní to srozumitelně? Nemusíme se bát, protože budeme mezi sebou propojeni, i když budeme daleko od sebe.“

Takhle jsem dosud neuvažoval, o existenci takových slov, anebo spíš takových citů, které nelze tak docela vyjádřit, jsem neměl ani tušení. Sophie měla v sobě cosi odlišného, učila mě chápat věci jinak, nově. Svět se najednou zdál jiný, křehčí, ale také plný možností. A Sophie byla víc než jen roztomilá dívenka, byla tou nejvýjimečnější osobností, s jakou jsem kdy potkal, a já jsem byl – přesně jak to Hans říkal o hudbě a o tom, co dokáže s člověkem dělat – unášen způsobem, jímž mluvila, do jiného světa. Nejraději bych si každé její slovo zapsal, vryl do paměti a nosil je při sobě spolu s onou fotografií, vždycky blízko mého srdce. Vytvořil si krabičku na vzpomínky, kterou budu moci kdykoli otevřít a znovu se cítit tak šťastný jako dnes. Byl jsem za to Sophii vděčný a moc jsem si přál, abych jí to mohl nějak oplatit a pomoct jí. Byla to ale ona, kdo se mi stal oporou.

Kvůli své postižené noze jsem se lehko unavil a procházka už si začínala vybírat svou daň. Sophie mě vzala za předloktí: „Jsem tady, Maxi, stojím těsně vedle tebe.“

Tváře mi vzplály. „Když jsem viděl tvou momentku, říkal jsem si, že jsi hezká, ale ty jsi taky statečná. Jsem já takový, jakého sis mě představovala?“

„Neměla bych ti to říkat, ale jsi,“ odpověděla Sophie a zároveň se zatočila, až jí šaty zavlály. „Ano, Maxi, moc se mi líbíš. Tak, teď jsem to řekla.“

Nikdy předtím jsem nebyl tak šťastný jako v té chvíli. Vznášel jsem se ve vzduchu, oči zavřené, ruce rozpřažené. Měl jsem pocit, že se mi chce tančit.

Posadili jsme se do stínu na vršku kamenné zídky. Seděl jsem vedle ní a držel ji za ruku. Měl jsem pocit, že její ruka odjakživa patřila do mé, a přisunul jsem se blíž k ní. Postarší pár, který nás míjel, se na nás usmál, a já se trochu zastyděl.

Sophie si jich nevšímala a šeptala: „Když to člověk nejméně očekává, něco se stane.“

Pomyslel jsem si, že je to hlubinné sdělení. „Hlubinné“ bylo slovo, které vymyslel David a které dokonale vystihovalo, co Sophie právě řekla, zrovna jako by vycházelo z mého vnitřního dálnopisu. Tím sdělením byla Sophie. Sotva přijela, a já už jsem nechtěl, aby odjížděla. Nikdy.

„Můžu si promluvit s Papouchem,“ navrhl jsem. „Mohla bys zůstat u nás.“

„V tom paláci na kopci?“

„No, skoro.“

„Papouch je tvůj táta?“ zeptala se, naklonila se přitom ke mně a uhladila si sukni.

„Ano, Velký Viktor Mueller,“ zamával jsem pomyslnou slonovinovou taktovkou.

„Ten samý člověk jako v tom paláci? Ty svému otci říkáš ‚Velký Viktor Mueller‘?“

„Samozřejmě. Označuju ho za velkého, protože, no, protože opravdu takový je. Docela určitě je velký! Nikdo jiný není jako on. Až se s ním seznámíš, budeš ho taky mít ráda.“

„To bych ráda,“ řekla Sophie a seskočila ze zídky. „Jdeme dál, Maxi! Musíme si prohlédnout tvé město a máme na to tak málo času.“

Došli jsme až k divadlu, kde jsem strávil tolik hodin sledováním, jak Papouch zkouší.

Sophie budovu obdivovala. „Jen uvaž, kolik vzpomínek se tam uchovává, Maxi. Přála bych si, aby se právě teď konal koncert, a kdyby se konal, seděla bych s tebou a Papouchem ve vaší lóži a světla by zhasla a my bychom nemuseli moc mluvit, jen poslouchat, Maxi. Mohli bychom poslouchat spolu, protože právě hudbu máme oba rádi a hudba nás všechny drží pospolu. Dávní řečtí filozofové tomu věřívali – že hudba drží všechno pohromadě –, a já myslím, že měli pravdu. Budeme to muset jednoho dne udělat, Maxi, ty a já.“

„Myslím, že to můžeme udělat teď,“ pronesl jsem mimovolně, ale se sebejistotou, jakou jsem v sobě nikdy netušil.

***

Národní divadlo mělo kamenné základy, krásné ztepilé sloupy a nádhernou břidlicovou střechu pohlcující sluneční teplo a bylo vroubeno tyčícími se stromy, které jako by budovu přijímaly za součást přírody, za nápadnou přirozenou vyvýšeninu. Venku na plakátu se psalo: Dnes večer Johann Strauss pod taktovkou Viktora Muellera. Byla tam fotografie Papoucha, jak zvedá taktovku.

„Ano, to je Papouch,“ zvolal jsem hrdě.

„Najdeme ho uvnitř?“ přejížděla Sophie prsty vzhůru po balustrádě vedoucí k vstupní dvoraně.

„Pojďme to raději obejít dozadu,“ opáčil jsem a odvedl ji ke vchodu pro zaměstnance.

Když jsme vstoupili, uvítal nás vrátný. „Nazdar, Maxi. Jdete sem ladit?“

„Jen poslouchat,“ odvětil jsem.

„Mistr ještě nedorazil, ale orchestr se rozehrává. Můžete svou kamarádku vzít na vaše obvyklá místa.“

Cítil jsem se důležitý a pukal jsem pýchou, když jsme chvíli nato po schodech stoupali k Papouchově lóži. Uvelebili jsme se v sametových sedadlech a shlíželi dolů na hráče, kteří nás zvali na velkolepou hudební pouť.

„Tohle je váš palác, Maxi.“

„Tohle je můj domov!“

Viděli jsme hudebníky, jak se na pódiu rozcvičují s nástroji, začínají, přestávají a znovu začínají, aby našli a opět s jistotou polapili společné téma a pak se jako zázrakem pohroužili do Vídeňské krve.

Seděli jsme ve tmě a tiskli se k sobě, Sophie a já, a ona šeptala: „Není to úžasné, Maxi?“

„Ano, doopravdy úžasné, Sophie.“

„Jsme hudebníci, Maxi, slyšíme a hrajeme každý tón.“

„Musím ti povědět tajemství, Sophie. Řekl bych, že ta dáma hraje kapku falešně.“

„Dáma?“

„Tak já říkám klavíru.“

„To jsem nikdy neslyšela,“ naklonila se Sophie více k pódiu. „Máš pravdu, je to o drobínek vedle. Jak jsi na to přišel?“

„Jsem ladič klavírů.“

„To nejsi!“

„Ale jsem, Sophie. Vždycky dokonale trefím tón. Papoucha to ohromuje. Ale je to nadání, kterým je člověk obdařen od přírody. Falešný tón zaslechnu na dálku. Nosím u sebe tyhle plstěné červené proužky, jsou to moje nástroje. Když mě povolají, zastrčím je mezi struny, ony mi pomáhají zaznamenat přesný tón, a já užiju své ověřené ladičky. Tu taky pořád nosím s sebou.“

„Já žasnu. Chceš říct, že opravdu ladíš klavíry?“

„Ovšem. Ladím všechny nejlepší nástroje v Praze. A před příštím vystoupením se budu muset podívat na tu dámu na pódiu.“

„Piano je u tebe ženského rodu?“

„Ano. Jemná a krásná dáma, která sídlí v domě svého otce.“

Opravdu to byl dům mého otce a zdálo se, že orchestr hraje pro nás, jen pro nás. Všiml jsem si slz v Sophiiných očích.

„Proč pláčeš, Sophie?“

„Protože je to tak krásné. Slyšela jsem tenhle valčík ve Vídni, tuhle prostou a rozmilou melodii. Hrál ji pouliční muzikant v kroji s divoce pestrobarevnými třásněmi. Měl červené tváře, cylindr a tahací harmoniku. Na ulici byli němečtí vojáci, kteří rozbíjeli okna a bili lidi, a já jsem se schovala do vchodu jednoho domu a poslouchala jen hudbu, protože jsem nechtěla vidět, co se kolem mě děje mému městu. Pár lidí se na chvilku zastavilo a pak šli dál svou cestou, dělali to, co dělali, a směřovali tam, kam měli namířeno, zatímco ten člověk prostě jen dál hrál. To na tom bylo nejpodivnější, že jednoduše nechtěl přestat, i když se ho někteří němečtí vojáci snažili odstrkat. Ale jeho hudba nabyla převahy. Během nějaké chvíle jako by je trochu obměkčila, a já jsem zpozorovala slzu v jeho oku. A já jsem taky plakala, protože jsem cítila totéž – směsici hrozného smutku, ale také štěstí, že se něco takového mohlo stát, že hudba přes to všechno bude znít dál. Štěstí a smutek mi připadaly jako společníci a dokonce přátelé. Maxi, nejen slovy, ale i hudbou můžeme na svět zapůsobit. Uvěřila jsem tomu tenkrát a věřím tomu i teď.“

Sophie mi vyrazila dech. Znovu jsem ohromeně ztichl. Cítil jsem se šťastný, ale zároveň jsem vnímal, jak křehká je to věc, tohle štěstí, prchavý okamžik. Protože kdesi za námi se plížil temný stín, který byl tehdy ještě mimo dohled, ale věděli jsme, že se blíží. Myslel jsem na všechny večírky a báječná jídla a procházky s Papouchem a rozmluvy s ním a Hansem a fotbalové zápasy s Davidem a na koncerty a všechno, co mi připadalo krásné a navždycky trvalé, a věděl jsem, že ten pocit, který jsem právě v tu chvíli sdílel se Sophií, pocit štěstí a bezpečí a všech dobrých vzpomínek, pomine. Přemýšlel jsem, co dalšího pomine spolu s ním. A co přijde potom?

***

Venku se odpoledne chýlilo k večeru. Šli jsme ke Starému Městu a navštívili obchod jménem Madam Belinka, kde Sophii okouzlil slaměný klobouk s dlouhou barevnou stuhou.

„Ten je pro tebe jako stvořený,“ řekl jsem a koupil ho spolu s bílými rukavicemi za koruny, které jsem našetřil. Ty dvě věci patřily dohromady.

Strašně se mi nechtělo ten den ukončit, nicméně nakonec jsme se vydali zpět a setkali se s Hansem a Edith, právě když nad mým krásným městem zacházelo slunce. Nad městem mé matky a dnes také naším.

Než jsme se vydali zpátky k nádraží, daroval Hans Edith křišťálové těžítko a vyslovil naději, že se budou mít lépe.

„Tak drahou věc nemůžu přijmout,“ zaprotestovala Edith.

Hans se usmál: „Hleďte na to, prosím, jako na dárek, který má proteplit váš nový domov.“

Dával jen věci, které měl sám rád.

Potom jsme taxíkem vyrazili zpět na nádraží.

Když Sophie a Edith vstřebávaly poslední pohledy na Prahu, obrátil jsem se na Sophii a zašeptal: „Kdybys někdy něco potřebovala, tak mi dej vědět.“

„Dám, Maxi, dám. A ty udělej totéž.“ Do nebesky modrých očí se jí draly slzy, jako když za slunečného dne spadne jemný deštík. „Musíme si dál psát.“

Nahnula se ke mně a políbila mě na tvář. Musel jsem vynaložit veškeré úsilí, abych nezrudl.

Na nádraží mi dala hrst tvrdých bonbonů.

„Něco báječného z domova,“ řekla. „Schovávala jsem si je pro tebe. Abys na mě měl vzpomínku.“

Nic jsem od ní neočekával. „Sophie, já…“

Když jsme kráčeli po nástupišti, natáhla ruku a dotkla se mé. „Měj se, Maxi, a děkuju ti.“

Dal jsem jí jednu ze svých ladičských stužek z červené plsti. „Střež ji jako oko v hlavě. Jednoho dne si ji od tebe vyzvednu.“

Vzala ji, přiložila si ji k tváři a nastoupila s matkou do vlaku.

„Neodjížděj,“ zašeptal jsem a má slova souzněla v dokonalé kadenci s vlakem. Prosím, neodjížděj, prosím, neodjížděj, prosím, neodjížděj. A pak byla pryč.

Té noci byla Sophie jediné, na co jsem myslel. Znovu jsem si přečetl všechny její dopisy. Když jsem si ke slovům přiřadil její krásnou tvář a melodický hlas, bylo to, jako bych si je četl poprvé. Ve snu jsem ji vodil na místa, o kterých mi řekl Papouch. Mohli jsme kroužit valčík v plesovém sále a hrál k tomu orchestr. Běželi jsme spolu po pláži u moře a za námi se donekonečna táhl bílý písek. V koncertní síni jsme společně poslouchali Beethovena. Byl jsem ztracen, ztracen kdesi mimo své myšlenky. Objevil jsem, že milovat někoho je jako padat ze schodů. Každý z nich do mě vtloukal nový pocit, letěl jsem hlavou napřed a nohama vzhůru, až jsem téměř omdléval, a když jsem dopadl, věděl jsem, že mě každý ten omamující schod odnáší tam, kam jsem chtěl jít. Ani jsem nepotřeboval škrábat se znovu nahoru.

Se zrakem upřeným do stropu jsem plánoval naši perfektní cestu životem, dokud mě konečně nepřemohl spánek, a když jsem zavřel oči, naskytl se mi závěrečný pohled na stopy v písku, které vzápětí spláchla vlna.

Patříme se Sophií k sobě.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zatímco hudba hrála.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.