Marcy Jell, Stůj při mně

Vydalo nakladatelství MEDIAPLEX s.r.o.,

Holečkova 789/49, Praha 5,

v Praze roku 2021. Vydání 1.

Cover design © germancreative

©2021 MEDIAPLEX s.r.o.

©2021 Marcy Jell

All rights reserved

Všechny postavy, společnosti i místa v této knize jsou fiktivní. Jakákoli podobnost s reálným světem nebo skutečnými osobami, žijícími či zesnulými, je zcela náhodná.

Znak nakladatelství MEDIAPLEX i znaky všech edičních řad jsou chráněny ochrannou známkou.

ePub: ISBN 978-80-87720-72-1

Print: ISBN 978-80-87720-73-8

Marcy Jell
Stůj při mně

1. kapitola

Odpolední oblohu zahalily mraky a maličko utlumily i sílu kalifornského slunce. Zrovna jsem procházela kampusem, když mi zazvonil telefon. Podívala jsem se na displej. Neznámé číslo. Přijala jsem hovor a naučeným pohybem si přehodila dlouhé černé vlasy na záda, aby mi nepřekážely.

„Prosím?“

„Dobrý den, mluvím se slečnou Hollisovou?“ ozval se příjemný ženský hlas.

„Ano, u telefonu, kdo volá?“ zeptala jsem se.

„Tady Stephani Morowová. Volám vám ohledně práce na pozici uklízečky, o kterou jste se ucházela.“

„Oh, ano,“ zadrhla jsem se.

„Máte o tu práci ještě zájem?“

„Jasně, chci říct jistě, ovšem že ano,“ přikývla jsem, i když mě nemohla vidět.

„Dobře, v tom případě se dnes v pět hodin dostavte na adresu Monterey 18.“

„Dobře, děkuji, budu tam,“ odpověděla jsem a zavěsila. V pět hodin, sakra, to mám zrovna přednášku. Kašlu na to. Abych přednášky měla i nadále, potřebovala jsem peníze. A ty mi zajistí jen práce, která na mě čeká. Nesmím to zvorat, ať už půjde o mytí hajzlíku, nebo o vaření večeře. Potřebuju se na téhle škole udržet zuby nehty a nechci, aby mě dotovali rodiče. Dokážu to sama za jakoukoli cenu.

***

Když jsem stála před pátou hodinou odpolední na adrese, kterou mi ta žena nahlásila, dívala jsem se na jeden ze snových domů, které patřily spíše do katalogu než do normálního světa. Bylo to něco na způsob malého bludiště. Mnohem raději bych se viděla spíš u toho bazénu, než jak klečím nad vanou a drhnu zbytky mýdla z ohybů. Povzdechla jsem si, vykročila k mohutným dveřím a zaklepala, a nedočkavě přitom podupávala nohou. Byla to známka nervozity, zlozvyk, stejně jako okusování nehtů. Ač jsem na sobě měla jenom černé šortky a bílou poloprůsvitnou halenku, měla jsem pocit, že se vařím ve vlastní šťávě.

Věděla jsem zcela přesně, kdo za těmi dveřmi bude stát – všichni na kampusu z něj šíleli. Stal se ze dne na den celebritou. Nováček ve světě hudby. Přesto jsem z něj měla podivně svíravý pocit. Já mezi jeho fanynky nepatřím, žiju si ve svém světě elektro hudby a nezajímám se o rap. Rap je šmejd a za tím si stojím a stát budu.

Když se ty dveře konečně otevřely, zůstala jsem jako opařená. Ač jsem věděla, že ostatním holkám z něj vlhly kalhotky, nechápala jsem proč.

Teda až doteď. Teď už jsem byla v obraze.

„Jo?“ řekl drsným, ochraptělým hlasem.

„Zdravím,“ usmála jsem se, ale s ním to ani nehnulo a úsměv mi neoplatil. „Jsem Inna Hollisová.“

„Kotě, pro podpis si přijď na koncert, nebo až budu pořádat nějakou autogramiádu,“ ušklíbl se a zavřel mi dveře před nosem. Zmateně jsem zamrkala a dívala se na dřevo, které bylo opravdu úžasně vybroušené a mělo dokonalý lak. Zavrtěla jsem hlavou, abych přestala obdivovat dveře, a znovu na ně zabušila, tentokrát pěstí.

Trhnutím je znovu otevřel. „Co?“ zamručel otráveně.

„Jsem Inna Hollisová…“

„To už jsi říkala,“ protočil oči.

Debil.

„Přišla jsem kvůli místu uklízečky. Dnes mi volala Stephani Morowová. Prý je to místo moje,“ pokrčila jsem rameny.

„Vážně?“ pozvedl koutky úst v náznaku úsměvu a přejel mě pohledem od hlavy až k patě.

„Jste Nick Wild?“

„Pan Wild.“ Beze spěchu zabloudil pohledem zpět k mým očím.

Proboha, co jsem komu udělala, povzdechla jsem si v duchu. „Dobře, můžu dál?“ ukázala jsem do domu.

„Pane Wilde,“ doplnil mě.

Nechápavě jsem se na něj dívala. Sakra, o co mu jde? Nemůže být o víc než pět let starší, proletělo mi hlavou. Myslím, že jsem i slyšela, jak se o tom holky baví, ale nevnímala jsem je.

„Cože?“

„Přeju si, aby mě moje služka oslovovala ‚pane Wilde‘.“

Ať při mně stojí všichni svatí, protože jestli tohohle namyšlenýho kreténa okamžitě nezadupu do země, pravděpodobně si vysloužím svatozář.

„Fajn, ale já jsem tu na pozici uklízečky,“ ušklíbla jsem se.

„Stephani ti neřekla, že potřebuju služebnou?“

„Řekla mi, že jde o práci uklízečky,“ trvala jsem na svém a pokrčila rameny.

„To taky,“ přikývl. „K tomu budu potřebovat vařit snídaně nebo večeře.“

V hlavě jsem kalkulovala, jestli to všechno stihnu.

„Ale jestli nemáš zájem, určitě po tom skočí nějaká jiná,“ ušklíbl se a stál ve dveřích jako bůh pomsty. Jeho široká ramena vyplňovala dveře a postoj naznačoval, že on je tu alfa. Vlasy měl ostříhané úplně nakrátko a dokonale upravené vousy přímo žadonily o to, aby po nich přejela dívčí ruka. Tričko se mu na pažích napínalo, což dokazovalo, že tráví spoustu času v posilovně. Nevěděla jsem k čemu; na držení mikrofonu na pódiu přeci nepotřeboval mít svaly. Řekla bych, že tady šlo čistě o machrování.

Neubránila jsem se však tomu, abych pohledem přejela jeho přitažlivě úzký pas a pokračovala k dokonalé vyboulenině na kalhotách, která dávala tušit, co se v nich skrývá. Všechno oblečení, které na sobě měl, bylo na první pohled drahé a přesně mu padlo. Náhle se mi před očima vynořila představa, že ho mám nad sebou a sténám pod ním. Byl to jen záblesk, trval sotva vteřinu, ale přimělo mě to nasucho polknout.

„Oněmělas?“ mrkl na mě s úšklebkem.

„Ne, pane,“ zavrtěla jsem hlavou a polkla poznámku o debilech. „Tu práci beru.“

„Fajn, přijď zítra, domluvíme si podrobnosti. Řeknu ti, odkdy začneš pracovat a ukážu ti dům. Teď na tebe nemám čas,“ odmávl mě rukou jako nějaký vladař a opět mi zabouchl dveře před nosem.

Na okamžik jsem se nechala unést představou, že mám granát, odjišťuju ho zubama jako v akčním filmu a házím mu ho do okna, granát vysklí okenní tabuli a po pár vteřinách následuje ohlušující výbuch… Bohužel realita mi takový pocit zadostiučinění poskytnout nemohla. Otočila jsem se na patě a vydala se od jeho domu zpět do kampusu, měla jsem to hodinu cesty. Slunce už zase neúprosně pražilo a spalovalo tak i moji naději na lepší zítřky. Budu pracovat pro namyšleného arogantního pitomce, který si pro slávu nevidí na špičku nosu.

Každá zkušenost je dobrá, opakovala jsem si v duchu. Alespoň to mi vždycky tvrdili rodiče… V tomhle případě jsem si tím však tak jistá nebyla.

Nick Wild byl monstrum, podle toho, co se říkalo, střídal holky jako na běžícím páse. Žádná mu nebyla dost dobrá, užíval si večírky stejně jako ženy. To budou krušná rána úklidu, pomyslela jsem si.

Přidala jsem do kroku. Budu si muset přizpůsobit rozvrh hodin ve škole, běželo mi hlavou. Musím něco změnit a něco obětovat, abych na Berkeley mohla zůstat…

2. kapitola

„Tak dělej, mluv,“ vyhrkla moje kamarádka Tammy, sotva jsem ráno rozlepila oči.

„Co chceš vědět?“ zavrtěla jsem nechápavě hlavou a podívala se na budík, který ještě nedostal šanci zazvonit. Bylo totiž teprve půl sedmé.

„Jakej je?“

„Kdo?“

„Sedíš si na vedení?“ podívala se na mě pochybovačně. „Nick Wild, kdo jinej.“

Protočila jsem oči a spustila nohy z postele. Pokoje na koleji nebyly nic moc, ale lepší než nic. Na každé straně stála postel a u ní psací stůl. Stěny jsme měly polepené buď taháky k učení nebo známými kapelami a celebritami. V mém případě herci. Zato na Tammyině zdi byl jen jeden zpěvák. Ten, který se mnou včera tak příšerně arogantně mluvil. Zabloudila jsem pohledem ke svým nohám a bezděčně si všimla, že moje nehty by potřebovaly francouzskou manikúru jako sůl.

„Je to debil, Tamms,“ zamumlala jsem.

Odmítavě zavrtěla hlavou. „Nick nemůže být debil, je tak sexy!“

„Věř si, čemu chceš,“ pokrčila jsem rameny a vylezla z postele, cestou do společné koupelny jsem za sebou nechávala cestičku z věcí. Doufala jsem, že je tam volno a zrovna ji nikdo jiný neokupuje; jednu koupelnu totiž sdílely dva pokoje. Z vedlejší místnosti se ozývala hlasitá hudba, nechápala jsem, jak může být někdo takhle brzy vzhůru a ještě si u toho pouštět rock.

„No tak, Inno, za práci, kterou jsi sehnala, by plno lidí vraždilo, a s tebou to ani nehne?“ naléhala Tammy.

„Co na to říct, holt nejsem praštěná puberťačka, která ujíždí na chlapovi, co mluví do mikrofonu.“

„Rapuje,“ opravila mě.

„Přesně,“ odfrkla jsem, jako by tím jen potvrdila, že mám pravdu. „Teď bych se ráda vykoupala a pak bysme mohly skočit do Starbucks.“

„Výbornej nápad,“ odsouhlasila to se zářivým úsměvem.

„Ale varuju tě. Jedno slovo o něm a uteču,“ namířila jsem na ni prstem.

„Pokusím se,“ povzdechla si.

Ušklíbla jsem se a zavřela dveře sprchového koutu. Nechala jsem na sebe dopadat proud horké vody, a aniž bych chtěla, před očima se mi vynořila jeho tvář. Ano, byl pohledný, to přiznávám. Řekla bych, že s těma velkýma očima a spalujícím pohledem byl dokonce k nakousnutí.

Dokud neotevřel pusu.

Pak byl zralej na ránu.

Jedno album vás přece nevystřelí do špičky světové hitparády, nebo jo? On se každopádně tvářil, jako kdyby vyhrál Grammy.

Zavřela jsem kohoutek s vodou, abych ji všechnu nevyplácala, a nahmatala ručník. Obtočila jsem si ho kolem mokrého těla a vyšla ze sprchy. Prudce jsem se zarazila, když jsem viděla Kanea opřeného o umyvadlo.

„Jsi tu dlouho?“ zvedla jsem obočí a ručník si přitáhla blíž k tělu. Kane sdílel vedlejší pokoj s Dominikem a my se s nimi musely dělit o koupelnu. To byla velká nevýhoda, protože kvůli těmhle dvěma sousedům byla naše společná koupelna pokaždé jako prase. A nám s Tammy už s nimi a jejich nepořádkem docházela trpělivost.

Provokativně se usmál. „Já jen, jestli třeba nechceš umýt záda?“

„Ne,“ zavrtěla jsem hlavou. „Díky.“

„V pohodě, tak někdy jindy, In,“ mrkl na mě a zabouchl dveře jejich pokoje.

Kane byl zvláštní typ. Studoval třetím rokem na právníka a byl opravdu velice pohledný, měl přitažlivě vypracovanou postavu a úzký pas. Černé vlasy ve slušivém sestřihu mu rámovaly tvrdé rysy obličeje a jeho černé oči skrze vás pronikly jako rentgen.

Jenže byl – jemně řečeno – děvkař. Holky se v jeho pokoji střídaly jako cestující na hlavním nádraží, takže nám splývaly v anonymní dav a my se ani nepokoušely zapamatovat si jejich tváře. Bylo dobré s ním popít, ale to bylo tak všechno. S Dominikem to bylo řekněme totéž, oba byli fajn společníci na občasné pivo a pokec. Ale do postele bych ani s jedním nešla.

Pročesala jsem si před zrcadlem dlouhé vlasy a zadívala se sama sobě do očí. Byly hnědé, ale mísila se v nich zelená a za určitého světla to vypadalo, jako by v nich bylo i trošku žluté. Měly neobvyklou barvu a zároveň díky tomu byly asi tím jediným, co jsem na sobě měla opravdu ráda; a pak tedy ještě prsa. Hezké trojky bez plastické operace, to byl v dnešní době velký bonus a já si toho považovala.

„In, už budeš?“ zaklepala mi na dveře Tammy.

„Minutku,“ zavolala jsem. Několika rychlými a úspornými tahy jsem si na obličej zručně nanesla trochu make-upu a doladila to řasenkou. Víc nebude potřeba, pomyslela jsem si. V tomhle vedru, které venku panovalo, bych se jinak mohla roztéct jako zmrzlina. Natáhla jsem na sebe černé tílko a tříčtvrteční legíny. Vlasy jsem svázala do vysokého ohonu a vyšla z koupelny.

„Víš, co je k vzteku?“ ozvala se Tammy.

„Ne, pověz mi to,“ zasmála jsem se a natáhla se pro brašnu, do které jsem hodila telefon, sluchátka a peněženku.

„Že jsi hezká, i když nejsi namalovaná.“

Zarazila jsem se uprostřed pohybu a podívala se na ni. „Tammy, tyhle kecy jsme už probíraly, každej jsme nějakej.“

„Já vím… já jen… na tebe se chlapi lepí, a já co? Nikdo o mě ani nezavadí, a jako bonus jsi teď dostala práci u toho nejvíc sexy chlapa na planetě!“ zvolala a rozhodila rukama, aby zdůraznila tu nespravedlnost.

„Mohlas o ni přeci zažádat taky,“ zavrtěla jsem hlavou a přehodila si přes sebe popruh brašny. „Víš moc dobře, že jsem tam nešla proto, že bych chtěla, ale protože jsem musela. V tom je rozdíl.“

„No, mohla bych ti jít někdy pomoct,“ uvažovala nahlas.

Tammy byla svá. Byla trochu ztřeštěná a trochu moc tvrdohlavá. Kolem obličeje se jí vlnily červené vlasy a měla krásné zelené oči. Nepatřila zrovna mezi ty hubené holky, kterých po kampusu běhala hromada, byla holka krev a mlíko. Zatímco já oblékala velikost S až M, ona si kupovala kousky L až XL. A přes naše občasné neshody jsem byla moc ráda, že ji znám, že spolu sdílíme společný pokoj, jedna druhou držíme nad vodou při zkouškovém a podporujeme se.

„To bys mohla,“ přikývla jsem s úsměvem a otevřela dveře. „Tak jdeme?“

Společně jsme vyšly ven. Letmý pohled na hodinky mi prozradil, že je půl deváté. U Nicka – pardon, pana Wilda, jsem měla být ve dvanáct. Času dost, nebylo kam spěchat. Na hlavní silnici jsem se otočila a podívala se na kampus. Tohle byla jediná věc, která mě donutí k tomu pitomci chodit uklízet, pomyslela jsem si.

3. kapitola

Po třetím zaklepání na dveře jsem to vzdala a sedla si na schůdek před domem. Povzdechla jsem si a frustrovaně si projela rukama vlasy. Jak k němu mám chodit uklízet, když milostivý pán není doma? Ulicí se blížilo auto, které vypadalo už na první pohled velice draze. Ale v tomhle městě to nic neznamenalo. Lidi tady jezdili jenom v drahých autech. Vůz projel okolo mě a zmizel v dálce.

S povzdechem jsem vytáhla z batohu skripta a při čekání na největšího idiota pod sluncem se začala učit. Přeházela jsem si hodiny tak, aby mi to vyhovovalo, proto jsem na přednášky chodila jen v pondělí, ve středu a v pátek. To, že budu ve škole do devíti do večera, už nikoho nezajímalo.

Projela jsem půlku poznámek, když jsem v dálce zaslechla dunění basů, které se začalo přibližovat. Zvedla jsem hlavu a zjistila, že slunce už se pomalu schovává za obzor. Výborně, pomyslela jsem si. Strávila jsem tu většinu dne jen proto, abych se mohla učit u domu, jako nějaký bezdomovec. Zastrčila jsem skripta do batohu a zvedla se ze země. Auto zastavilo a dveře u řidiče se otevřely.

„Čekáš dlouho?“ usmál se na mě.

„Asi od dvanácti hodin?!“

„Zasekl jsem se ve studiu,“ pokrčil rameny a zastrčil si do zadní kapsy telefon. „Mělas jít dovnitř.“

„A jak jsem to měla udělat?“

„Pod rohožkou je náhradní klíč pro feláky,“ zasmál se nad mou hloupostí.

Zavrtěla jsem hlavou. „Nevím, kdo jsou feláci.“

Protočil oči a vykročil směrem k domu. „Tak pojď,“ kývl na mě.

To, že by se mohl alespoň omluvit, jsem spolkla, stejně jako to, aby si tuhle práci strčil do zadku. Musím si sehnat něco jiného, proběhlo mi hlavou.

„Takže, tady je obývák,“ mávl rukou, když jsme se ocitli na prahu gigantické místnosti s proskleným průčelím, kterým bylo vidět na zahradu s bazénem. „Tady trávím nejvíc času, stejně jako moji přátelé.“

Tomu jsem i věřila; na stěně visela obří televize s takovou úhlopříčkou, že jsem netušila, že se takové vůbec vyrábějí, a pod ní milion elektrotechniky. Nechápala jsem, na co má tolik věcí, nehledě na domácí kino, které bylo propojeno s četnými reproduktory.

„Támhle je kuchyně, tvoje království,“ mrkl na mě.

„Moje co?“ zvedla jsem k němu vykulené oči.

„Budu od tebe potřebovat občas uvařit něco normálního, ty sračky z fast foodu se nedají jíst pořád,“ pokrčil rameny.

„To ale ve smlouvě nebylo.“

„To budeš dostávat zaplaceno zvlášť,“ odpověděl a pokračoval chodbou. Rychle jsem ho následovala a snažila se vstřebat všechno, co mi říkal.

„Tady je hlavní ložnice,“ ukázal na pokoj, v němž nebylo nic jiného než gigantická postel.

„Páni,“ zašeptala jsem. Celá ložnice byla totiž velká jako pět kolejních pokojů s koupelnou dohromady. Všude to tu vonělo přesně jako on; drahá kolínská, cigarety a nepopsatelná vůně, kterou jsem zatím nedokázala identifikovat. Celý dům i s ním byl jako draze vyhlížející dárek zabalený ve zlatém papíře.

„Koupelna,“ kývl do místnosti s perličkovou vanou a luxusně zařízeným interiérem. Nad koupelnou se mi přímo zatajil dech, bylo totiž dokonalá. Byla jsem zvyklá na luxus, ve kterém žili mí rodiče, tohle byl ovšem úplně jiný level.

Pomalu jsme scházeli do suterénu domu, kde jsem předpokládala garáž. Pletla jsem se, pod celým domem bylo nahrávací studio.

„Proč jezdíte nahrávat jinam, když máte studio doma?“ zeptala jsem se.

„Pane Wilde,“ poznamenal.

„Pane Wilde,“ zopakovala jsem naoko poslušně a potlačila nutkání protočit oči.

„Ne všechno jde udělat doma,“ odtušil stručně.

Rozhlédla jsem se kolem dokola. „Takže, tohle je všechno… pane?“

Přikývl a stoupal po schodech zpět nahoru.

„A co pokoj pro hosty?“

„Na co?“ zasmál se. „Většinu času tu nejsem a někde koncertuju, a když jsem náhodou doma, lidi přicházejí a zase odcházejí. Nemám rád, když někdo spí vedle mě.“

A co ta tuna ženských? blesklo mi hlavou kousavě, ale radši jsem mlčela.

„Takže,“ začal a posadil se na monstrózní sedačku ve tvaru písmene L. „Chci, abys docházela každý týden v pondělí, středu a sobotu.“

„To nepůjde, omlouvám se, pane Wilde, ale jak jistě víte, chodím na Berkeley. Nemůžu si ze školy dělat holubník. Pokud by vám to nevadilo, hodilo by se mi spíš úterý, čtvrtek a sobota.“

To, že jsem o víkendu vůbec chodit nechtěla, jsem přešla bez povšimnutí.

„Dobře, v tomhle dokážu vyhovět,“ přikývl. „Plat ti Stephani sdělila?“

„Ano, pane,“ přikývla jsem.

„Fajn, příplatek bude za vaření jídla,“ mrkl na mě.

Usmála jsem se a v duchu mu mlátila hlavou o ten skleněný stůl, který budu muset téměř denně leštit.

„Uvidíme se tedy zítra.“ Zvedl se, čímž naznačil, že jsme domluveni. Pak se na mě podíval, jako by ho ještě něco napadlo. „Nemáš doufám problém s tím, když ti občas zavolám, že potřebuju, aby ses po nějaké akci stavila na úklid?“

„Za příplatek?“

Jasně, bruslila jsem na tenkém ledě, ale nebudu děvče na zavolání. A když už náhodou jo, chci, aby to aspoň něco hodilo. Jeho úsměv zesílil. Podíval se na mě těma velkýma očima, až jsem měla pocit, že mě má prokouknutou skrz naskrz; že vidí až na dno mé neklidné duše.

„Když ti zavolám a ty budeš ochotná přijít, zaplatím ti to keš na ruku. Souhlasíš?“

„Ano, pane,“ přikývla jsem a v duchu se poplácala po ramenou, jaký jsem pašák.

Když mu zazvonil telefon a on hovor přijal, rozhlížela jsem se všude okolo, ale stejně mi oči neustále sklouzávaly zpátky na něj.

„Dobře… fajn, za dvacet minut jsem tam,“ odkýval někomu na druhém konci, a když ukončil hovor, zvedl ke mně oči. „Musím jít.“

„Jasně, vyprovodím se sama,“ usmála jsem se a otočila se k odchodu. Šel jen pár kroků za mnou, takže jsme z domu vyšli oba dva.

„Zatím, Inno,“ kývl na mě hlavou a nasedl do auta. Motor zařval a vůz začal couvat od domu, načež vyrazil prudce vpřed a pryč ulicí. Když zmizel z dohledu, oddechla jsem si.

„Měj se, debile.“

4. kapitola

Od rána jsem nestíhala. Běhala jsem po pokoji a hledala druhou botu, když se Tammy převalila na posteli.

„Co plašíš?“ rozlepila jedno oko a podívala se na mě.

„Nemůžu najít žabku, nevidělas ji?“

„Nebude v rybníku?“

„Vtipe,“ zasmála jsem se.

„Naposledy jsem ji viděla pod tvou postelí,“ zabručela a otočila se na bok. „Jdeš do práce?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Stůj při Mně.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.