Nika Peas, Strážce

Vydalo nakladatelství MEDIAPLEX s.r.o.,

Holečkova 789/49, Praha 5,

v Praze roku 2021. Vydání 1.

Cover Photo © Shot by vain photography

Model James Monas

©2021 MEDIAPLEX s.r.o.

©2021 Veronika Hrachovcová

All rights reserved

Všechny postavy, společnosti i místa v této knize jsou fiktivní. Jakákoli podobnost s reálným světem nebo skutečnými osobami, žijícími či zesnulými, je zcela náhodná.

Znak nakladatelství MEDIAPLEX i znaky všech edičních řad jsou chráněny ochrannou známkou.

ePub: ISBN 978-80-87720-69-1

Print: ISBN 978-80-87720-60-8

Nika Peas

Strážce

„Dámy, ženy, děvčata,

slibovala jsem vám, že zakončení příběhu o bratrech Maclachlanech bude žhavé. A není větší pokušení, než dvoumetrový svalnatý Stuart, který je připravený k milování…

Tak tady ho máte!

Tahle hora testosteronu a něžnosti mi byla inspirací pro postavu Stuarta.

Užijte si do posledního kousku toho sexy necenzurovaného těla!“

Vaše Nika

Kapitola 1

Stačilo tak málo: vsadit pár stovek!

Zpětně jí to teď připadalo jako osud, ne jako spontánní rozhodnutí. Byla unavená po dlouhém dni v práci. Klopýtala stmívajícím se náměstím k poště a už se těšila, jak si doma zaleze do postele s rozečtenou knížkou. Tenhle únik z šedivé reality a každodenního stereotypu byl její závislost. Za knížky utratila tolik, že rodiče nejednou donutila k výchovným kázáním! A to i teď, když je dospělá a finančně nezávislá – pokud se to dá říct o mrzkém platu úřednice v pojišťovně.

V duchu se usmála. Rodiče milovala. Ale ani jejich láskyplná výchova nedokázala Janu uchránit před zklamáním. Nechtěla jitřit bolavé vzpomínky, ale nejlepší balzám na minulost byl právě únik do světa naivní romantiky. Co na tom, že odborná veřejnost a kritici považují tenhle žánr za brak?!

Svůj účel to splnilo!

Příjemně unavená romantickou zápletkou končící happyendem usínala a měla krásné sny.

Ne nadarmo se dětem před spaním čtou pohádky! Tak proč s tím přestávat, když jsme dospělí, hájila se i toho večera, kdy na poště poslala firemní korespondenci a vytáhla vlastní peněženku. Od starší ženy za přepážkou dostala krabici, aby si vybrala knížky.

Ignorovala opovržlivý pohled. Znala tu mračící se osobu odmalička, byla to sousedka z vedlejší ulice.

Vlastně tu znala každého.

Každý byl její soused.

Nemělo smysl se přetvařovat, na malém městě si všichni viděli do talíře. A pokud někomu náhodou něco uniklo, ochotně mu to pověděla všímavá sousedka.

Jana už dávno přestala řešit drby.

Proč se trápit něčím, co přestalo být pravda po prvním převyprávění? Každá informace si žila vlastním životem. Bobtnala a nabalovala na sebe další pikantní detaily. A jak už to u zaručených zpráv bývá, nikdo vám do očí nic neřekne. Vše se šeptá za zády.

Janě to bylo v podstatě jedno, mrzelo ji, že to trápí rodiče. Nebyli nejmladší a špatně nesli cejch, kterým jejich jedinou dceru vyzdobili sousedé.

„Tak co to bude tentokrát,“ zavrčela žena za přepážkou a významně si poťukávala na hodinky na zápěstí.

„Vezmu si tyhle čtyři,“ s hranou sebejistotou vybrala náhodně miniknížečky.

„Takže dneska to bude 548 korun… vyhozených za romantické bláboly,“ zasyčela pracovnice pošty.

Jana vytáhla z peněženky tisícovku a plácla s ní o dřevěnou desku: „Tak to zaokrouhlíme – dejte mi náhodný tip za 400 korun!“

S uspokojením sledovala zděšený obličej ženy, která považovala celou finanční transakci za to největší plýtvání.

Mám být za lehkovážnou? Tak ať má co vyprávět! v duchu si Jana s uspokojením odfrkla a do kabelky uložila čtyři knížečky a los.

Kdyby jen tušila, jak jí ten malý lístek změní život…

Česká multimilionářka nalezena!

Dívka z malé vesničky sedí na stovkách milionů!

Historicky první výherce milionů odhalen!

Jana si odfrkla. Kamkoliv na internetu zabloudila, všude našla jen tu jedinou senzaci – celá republika zjistila, že 450 milionů vyhrála zrzavá holka z malé vesnice v pohraničí. Jak se to dozvěděli, nechtěla ani vzpomínat… Jak se snažila být nenápadná! Snad tisíckrát si nevěřícně překontrolovala los. Vlastně až opakovaná výzva v médiích, že hlavní cenu si ještě nikdo nevyzvedl, donutila Janu vyhrabat ze dna kabelky zmuchlaný los. S vytřeštěným pohledem došla za rodiči a ukázala jim místy potrhaný lístek. Dlouho do noci pak seděli a přemýšleli, jak to udělat, aby se jim život neobrátil vzhůru nohama. Přeci jenom vyhrát pár tisíc korun je super, ale miliony? Natož skoro půl miliardy?!

Ne, to je na malém městě sebevražda!

„Co chceš s tolika penězi dělat?“ ptala se maminka špatně maskující strach.

„Neboj se,“ chlácholila ji naivně sebevědomá Jana: „Já se nezměním. Dál budu chodit do práce. Jen v klidu a tichu splatíme všechny naše dluhy, hypotéky a půjčky. Pak všem řekneme, že jedeme na návštěvu k tetě do Prahy, a vyrazíme do světa!“

„Zlatíčko, ale to neutajíme,“ pohladil ji tatínek mozolnatou rukou po tváři. Celý život dřel jako automechanik a dlaně měl ztvrdlé prací.

„Co byste si přáli, co vás udělá šťastnými?“ usmála se na dva nejhodnější lidi ve svém životě.

Sledovala, jak táta něžně zamilovaným pohledem sklouzl po maminčině tváři.

„My jenom chceme, aby ti tolik peněz neublížilo ještě víc,“ zajíkla se maminka. „Chtěla bych… přála bych si… abys našla konečně to, po čem toužíš.“

„Zrzečko, vždycky budeme s maminkou stát za tebou. Nechceme jezdit po světě a nakupovat věci, které nepotřebujeme – já si možná pořídím větší prut na ryby a maminka potřebuje nový šicí stroj a budeme spokojení. Ale ty bys měla uvažovat, jestli jsi tu šťastná.“

Jana mrkala, aby zahnala slzy.

„Nechci vás opustit a užívat si někde v tramtárii,“ skončila debatu. Políbila rodiče a zbytek noci strávila na internetu. Zjišťovala, jak se přihlásit o výhru, aniž by na sebe přitáhla pozornost. Byla zvyklá z práce na diskrétnost, a tak ji očekávala i od následujícího výletu do Prahy. Jenže zatímco neohlášená návštěva nové multimilionářky na centrále pořadatele loterie proběhla bezchybně, peníze byly převedeny a ona v tichosti zase odjela, zrada přišla z úplně jiné strany.

Ve chvilce euforie se Jana svěřila kamarádce z dětství. Do té doby si myslela, že je to nejlepší kamarádka…

Omyl!

Kombinace závisti a tučného úplatku zapůsobila a důvěrná přítelkyně všechno ochotně naprášila vždy naslouchajícím médiím.

To, co následovalo, si nedokázal nikdo představit!

Jana s hrůzou sledovala, co se rozpoutalo za peklo. Najednou celý národ řešil, jak byla ráno namalovaná, jaké jídlo si kupuje v obchodě i jak moc chtivě nebo naopak povýšeně se dívá na zákazníky spořitelny!

Ovšem to se teprve spirála událostí začala roztáčet!

Nic nedokáže stmelit sousedy tak jako závist.

Jana nepoznávala místo, kde se narodila a žila.

Sice nikdy nepatřila mezi oblíbence a období dospívání to rozhodně nevylepšilo, ale teď byla doslova vyděděnec. Křečovitě se usmívala na cestě do práce, aby neprozradila, jak je vyděšená. Nezměnila nic ze svých rituálů – cestou pozdravila každého, koho potkala. Dál si nosila v kabelce svačinu a na oběd šla do místní restaurace na polední menu… a stejně jako by každému sypala sůl do ran. Postranní nevraživé pohledy a špatně skrývané poznámky byly čím dál nepříjemnější.

Jana si bláhově myslela, že po pár dnech všechno ustane.

Když ale zjistila, že sousedé pronajali na zahradě místo fotografům, aby si pěkně z první ruky pořizovali nové informace a fotili vše, co se v domě multimilionářky odehraje, opravdu se vyděsila.

„Tohle přece nemůžou!“ rázovala po kuchyni. Ačkoliv nebyl večer, všechny závěsy byly zatažené. Maminka seděla u šicího stroje a dodělávala poslední objednané šaty. Jako epidemie se najednou mezi zákaznicemi rozmohla nemoc a všechny přestaly chodit na zkoušky. O dalších objednávkách nemluvě…

„Jak se zdá, můžou. Vůbec netuším, co budeme dělat,“ rozklepaly se mámě ruce tak, že raději přestala šít. Snažila se nenápadně otírat mokré oči.

„Neplač. Jestli budeš smutná, zlomí mi to srdce,“ klekla si k ní Jana a hladila ji. „Celý život mi s tátou pomáháte. Nikdy jste neposlouchali ostatní a věřili jen mě. Tak teď je načase, abych vám to vrátila! Postarám se o vás!“

„Jsi blázínek. Jak to chceš udělat? Nemůžeš lidem zakázat psát o tobě, stejně jako nemůžeš vyhnat ty fotografy. A nebude trvat dlouho, a tatínek to v práci taky vzdá.“

„Však je to jenom dobře! Oba jste se za celý život nadřeli až dost. Nové zákaznice ti sice nepřivedu, ale teď už se nemusíš hrbit nad strojem a do noci šít. Teď máme peněz dost.“

„Holčičko moje zlatá, ale co budu dělat? Sedět zabarikádovaná v domě? Mě moje práce baví.“

To Jana moc dobře věděla. Potřebovala chvilku přemýšlet a oprostit se od emocí. V afektu se totiž nic nevyřeší.

„Udělám nám kafe a něco vymyslíme,“ v hlavě se jí rýsovala představa…

O hodinu později už obě seděly u stolu, usmívaly se a jedna nadšeně překřikovala druhou.

„Co se to tu děje?“ vstoupil do místnosti táta. Únava z něj spadla v okamžiku, kdy si uvědomil že to není hádka, ale nadšené štěbetání.

„Tomu neuvěříš! Máme geniální dceru! Pojď si ke mně sednout, hned ti to ukážu!“

„Tati, dáš si večeři? Hned ti ji připravím!“

Obě byly na nohou a poletovaly po kuchyni jako dva motýlci.

„Prr, holky moje, jedna po druhé,“ smál se. „Než ale začnete, mám řešení, jak se vypořádat s těmi fotografy. Ptal jsem se v práci kluků a dostal jsem kontakt na právníka. Můžeme to začít řešit.“

Jana byla ráda, že je k tátovi otočená zády. Tiše vydechla a zaťala zuby. Tohle mu bude těžko vysvětlovat – sama už na internetu přečetla mraky článků. Volala i několika právníkům. Výsledek byl stejný: není co žalovat, jak se bránit. Fotografové nic neporušují. Pokud jim sousedé dovolili u nich na zahradě fotit, aniž by Janě a jejím rodičům lezli přes plot, bude jejich vykázání soudní cestou běh na hodně dlouhou trať.

Musím to vyřešit jinak.

Ale všechno popořadě. Kousek po kousku to zvládnu! uklidňovala sama sebe.

Jsem dospělá – teď je načase, abych ukázala, že se o rodiče postarám!

S tím se pustila do přípravy večeře a poslouchala rozhovor rodičů.

„To je báječné! Mám hroznou radost. A díky Janě už se nemusím trápit, že si ode mě nikdo nechce nic nechat ušít.“

„Nakoupíme za výhru pytle a všechny ty ukvokané drbny do nich hodíme a pošleme po proudu?“

„Hm, to zní lákavě a asi by se mi to i líbilo. Třeba na Novákovou bych se ráda podívala. Už slyším, jak se vzteká, že jí nejde barva k pleti a i materiál a střih nelichotí její figuře… nebo Dvořáková od nádraží! Tak ten pytel, do kterého bychom nacpali ty její, jak tomu říká, nedoceněné barokní křivky, bych ráda viděla!“

„Koukám, že i po letech spokojeného manželství mě stále dokážeš překvapit. Myslel jsem si, jak mám křehkou a poddajnou manželku, a v tobě dřímá bojovná duše s touhou po škodolibé pomstě.“

„Divíš se mi? Ze dne na den mě odepíšou – ne kvůli tomu, že bych jim zkazila objednávku, ale protože jsou to závistivé husy! Ale ať se tou žlučí třeba udusí, já budu šít dál!“

„To jsem rád, miláčku, ale co chceš šít? A pro koho… NE! Prosím řekni, že jsi se nerozhodla vyměnit všechno v domě?! Vyhrožuješ tím už léta, ale teď na to teda nenastal čas…“

„Něco lepšího!“

„Dobře, teď máš vážně mou plnou pozornost… ale mám taky strach!“

Jana spokojeně sledovala tu slovní přestřelku. Láskyplný vztah rodičů bylo něco, na co se mohla vždy spolehnout. I kdyby zítra nevyšlo slunce, oni dva budou dál plní energie a lásky.

Věděla, jak jedinečné manželství mají.

„Tati, klid, žádná výměna polštářů a závěsů v ložnici se nekoná,“ položila na stůl talíř s večeří, z níž se kouřilo. „Prostě jsem navrhla, že by se měla mamka zaměřit na zákazníky, kteří její práci ocení.“

„A to je kdo?“

„Děti! Budu šít pro děti v nemocnici,“ už dál nevydržela maminka a začala nadšeně popisovat, co během chvilky našly na internetu.

„Je spousta míst, která potřebují pomoci. Věděl si, že pro nedonošená miminka v inkubátoru plete jedna charitativní organizace chobotničky? Mají dlouhá a kroutící se chapadýlka, která těm nebožátkům v inkubátoru připomínají pupeční šňůru. Hrají si s ní, tahají za ni a nevytrhávají si tak hadičky s kyslíkem a umělou výživou! Taky jsem s Janičkou prošla několik odkazů na internetu a už mám docela jasnou představu! Začala bych polštářky plněnými pohankou – ty se můžou podle potřeby nahřát. Pak se mi líbily barevné zástěny s obrázky. Takové ty závěsy, co se natahují mezi dětmi na pokojích s více lůžky. Proč by to mělo být nudně béžové, když já tam našiju zvířátka a postavičky princezen… A hračky! Těch není nikdy dost! Prstové maňásky…“ rozohňovala se s každým dalším nápadem víc a postupně přestala vnímat, že se na ni manžel láskyplně usmívá.

Jana byla sama se sebou spokojená. Zvlášť když jí táta pod stolem pohladil ruku.

První věc vyřešena, odškrtla si v pomyslném seznamu.

Teď se vypořádat se soukromím rodičů.

To se však ukázalo jako větší problém. První, co chtěla Jana udělat, byl nový a pěkně vysoký plot kolem celého pozemku… Jenže na to potřebovala souhlas všech sousedů, kterých by se výměna dotkla. Tedy nikdo jí to nepovolí. Zvlášť když mají všichni na zahradách fotografy, co si za „bydlení“ platí.

„Nevadí, já se nevzdám,“ procedila skrz zuby. „Nepovolí mi plot, tak ho udělám z keřů!“

Vztek a pocit křivdy, které neměla kde ventilovat, byly spolehlivým hnacím motorem. O polední pauze se vykašlala na oběd. Beztak už ji nebavilo čelit nevraživým pohledům a poznámkám, že na to, kolik má peněz, dává mizerný dýška, a objednala kompletní zahradní služby. Neochota ženy v telefonu pracovat o nadcházejícím víkendu byla okamžitě zapomenuta, jakmile Jana přislíbila dvacetiprocentní bonus a po emailovém potvrzení poukázala firmě polovinu platby dopředu! Zbytek pracovního dne se usmívala a náladu jí nezkazil ani příchod nadřízené.

„Chci si s vámi promluvit,“ prohodila napůl vztekle, a aniž čekala na odezvu, zmizela ve své kanceláři.

Jana ji následovala a marně pátrala v paměti, co mohla udělat, že manažerka neudržela svůj každodenní poker face.

Co neudržela, vypadala, že sebou sekne o zem a začne kopat nohama a vřeštět jako malé dítě.

„Zavřete za sebou a sedněte si!“

Strohému rozkazu nemělo cenu vzdorovat. Zvlášť když ho doprovázela kakofonie zvuků vyťukávaná dokonalou manikúrou o skleněnou desku stolu.

To nevypadá na přidání, pomyslela si Jana a vzápětí se ušklíbla. Ale já nepotřebuju přidat!

Jen velmi pomalu si zvykala na finanční nezávislost. Vždyť i podvědomí nejprve naservírovalo katastrofický scénář vzešlý ze strachu o místo a nejistoty z budoucnosti. Když si uvědomila, že je hmotně zajištěná, pomyslná oprátka utahující se každému podřízenému čekajícímu na ortel od naštvaného šéfa se povolila.

Nemohla si pomoci.

Sedla si na židli a uvolněně si přehodila nohu přes nohu. Na dotvoření dokonale provokativního vjemu lehce pohupovala nohou v nových lodičkách.

Nemusela se ani usmívat. Jindy dokonale se ovládající nadřízená už teď byla ukázkovou reklamou na papiňák.

„Jsem ráda, že se bavíte,“ jízlivě sekla po Janě pohledem.

„Je krásný den, práce mě baví, klienti jsou spokojeni – takže nemám důvod smutnit…“

„A to se právě pletete!“

„Ale?!“ naoko udiveně odpověděla Jana a čekala, s čím se běsnící šéfová vytasí. „Jsou na mou práci odůvodněné stížnosti? Provedla jsem snad chybu v kalkulacích? Nesedí mi týdenní či snad měsíční uzávěrky?“

„To, ehm, zrovna ne,“ neochotně přiznala šéfová a viditelně pobledla.

„Hm, takže jsem se k některému z klientů chovala neuctivě?“ poťukávala si Jana v hraném zamyšlení prstem na bradu.

„Nedělejte hloupou!“ vybuchla už značně nejistá nadřízená a vyskočila od stolu. Rázovala po místnosti a očividně se snažila najít správná slova pro následující debatu.

Jana se naopak bavila výborně.

Po dlouhých letech byla zcela nad věcí. Bylo jí absolutně jedno, co se stane. I kdyby musela práci opustit, bylo jí to vlastně ukradené. Čím déle sledovala nadřízenou, tím více měla pocit, že se role obrátily.

Kdo je teď na kolenou a kdo nad věcí?

Hm, není to příjemné, že?

Tak to jsem zvědavá, s čím, ty nádhero, vyrukuješ…

Kývala Jana nohou v lodičce a na dotvoření uvolněného dojmu si pohrávala se zatoulaným pramenem vlnitých zrzavých vlasů.

„Podívejte, moc dobře víte, že na vaší práci dlouhodobě neshledávám žádné velké chyby…“

Tak to je dost svérázná pochvala, odfrkla si Jana.

„…ale já i naše centrála se domníváme, že v nastalé situaci zvýšeného mediálního zájmu o vaši osobu vám naše firma není schopna poskytnout dostatečné diskrétní pracovní prostředí. Na své pozici jste přímo povinna komunikovat s širokou veřejností. A naše vedení, i já, vyjadřujeme obavy o vaši bezpečnost. Nechceme, aby se zdiskreditovala firma…“

Víc už Jana nemusela poslouchat. Bylo víceméně jasné, kam celý monolog směřuje. Managmentem naučené fráze měly za cíl jediné – donutit zaměstnance, aby sám dal výpověď, a firma tak byla z obliga.

„Co si to dovolují,“ hřímala máma a hrozila od plotny vařečkou imaginárnímu zločinci, který ublížil jejímu jedinému dítěti.

Jana se usmála: „Vždyť to bylo vysvobození! Mně i šéfce se nesmírně ulevilo, když jsem navrhla, že odejdu. Vlastně teprve až když jsem podepsala výpověď, se z té satorie stala normální lidská bytost.“

„Jen ji neomlouvej! Je to stejná závistivá mrcha jako všichni ostatní!“

„Já ti nevím, mamko, on vážně není med zaměstnávat někoho, kdo je dnes a denně v novinách,“ povzdychla si Jana a snažila se z mysli vytěsnit vzpomínku na dnešní zprávy. Ačkoliv věděla, že další šokující informace ze života odhalené multimilionářky jsou snůška blábolů, nemohla si pomoci – každý den si v telefonu otevřela nové články a četla tu hrůzu. Bolelo to. A dost. Ale to bylo nic proti špatně skrývaným pohledů rodičů. Lítostivě ji pozorovali, když si mysleli, že se otočila. Byly to chvíle plné strachu, bolesti a zoufalé snahy ochraňovat.

Jenže já už nejsem malá!

Navíc jsou to všechno lži, chtělo se Janě křičet.

Tedy většinou jsou to lži, připustila sama před svým svědomím. Nemělo lhát si. Moc dobře věděla, kdo je a co kdy provedla. A ačkoliv v pubertě blbne snad každá holka, ona prostě měla jen smůlu. Kombinace nešťastné lásky, užvaněného zhrzeného nápadníka a malé vesnice vykonaly své – je za černou ovci. Ať později udělala cokoliv, stigma lehké holky, coury a sousedy oblíbené přezdívky „rádodajky“ se prostě nezbavila.

Jana pohodila hlavou, ale kolotoč chmurných myšlenek nezaplašila. Vytratila se do svého pokoje s banální výmluvou, že večeři vymění za odpočinek po dlouhém dni.

Jenže ani za drahnou dobu nebylo lépe. Stála u okna a přes záclonu pozorovala zahradu. Malý tichý ráj, nově cloněný zelenou hradbou keřů. Další krůček se povedl. Teď už tátu ani mámu neobtěžuje cvakání fotoaparátů. Teď je vyfotí leda ISS z oběžné dráhy. Škodolibě se ušklíbla – překazila nejenom práci paparazzi, ale i lačné snahy sousedů namastit si kapsy.

Jenže tady, v tom mikrosvětě zahrady a domu, nemůže zůstat věčně.

Stoupla si před zrcadlo a snažila se na sebe podívat očima ostatních.

Co vlastně vidí?

Středně vysokou holku průměrné postavy.

Žádná velká prsa, ale ani zadek.

Pas a pěkné nohy byly plusové body.

Blankytně modré oči.

Jenže tím to končilo! Kdyby snad někdo přehlídnul ryšavé vlasy kroutící se jako hadi kolem hlavy Medúzy, dorazí je obličej.

Co obličej, ale i dekolt, ramena, ruce… Všude měla pihy!

Pro někoho znaménka krásy nebo poprašek na nose dokazující, že na dovolené u moře svítilo sluníčko, se v jejím případě změnilo na prokletí. Nazrzlé flíčky ničily sebevědomí malé holčičky, puberťačky i dospívající slečny. Nepomohlo nic – krémy, make-upy, prostě nic.

Až jako dospělá dokázala Jana čelit skutečnosti, že její pleť bude prostě do smrti budit rozpaky.

Nemá šanci to změnit. Prostě na to nemá dost… peněz?! Cože?

Vytřeštila oči na obraz v zrcadle.

„Ale já mám dost peněz!“ překvapeně zašeptala. „Já si můžu dělat, co chci!“

Opojný pocit euforie se rozléval celým tělem a hladil a hojil křivdy dětství. Prvně v životě měla pocit, že může udělat cokoliv!

Stane se to, co chce ona!

Konečně má dost času, peněz a motivace. Protože po mediální smršti posledních dnů je pro všechny ukázkou morální pokleslosti, nemá co zkazit.

Vezmu to pěkně z gruntu.

A třeba se i pobavím!

Rodiče budou v bezpečí doma a já zkusím žít po svém!

Hůř už to dopadnout nemůže!

Kapitola 2

O dva měsíce později…

Jana stála u okna a zamyšleně pozorovala stmívající se panorama Prahy. Pouliční lampy se rozsvěcovaly jako korálky, které si historické město večer co večer navlékalo na dlouhé nitky ulic. Tyhle chvilky byly magické – denní shon a křik utichl a noční rej ještě nezačal. Na vše padla klidná líná atmosféra. Svět se zpomalil a na povrch se draly otázky, celý den se krčící vzadu v podvědomí.

Jak se má táta? Užívá si nového vybavení na ryby?

Už mu vyčistili prostor pro rybníček, co vznikne na místě zahrady odkoupené od souseda?

Jak jde mámě nová zakázka pro nemocnici?

Už přestala plakat pokaždé, když na pokojích přeměřuje postýlky nebo zástěny a čelí zvědavým otázkám nemocných dětí?

Je pohoda, o které ji už tolikrát ujišťovali do telefonu, skutečná?

Nebo je to jen rodičovská záplata na moje svědomí?

Netušila, jak sama sobě odpovědět.

V ruce svírala jemnou záclonu a nevědomky ji mačkala, jako by snad látka mohla za všechny bolestivé odpovědi.

Jana se snažila.

Úpěnlivě se držela motta krůček po krůčku!

Jenže zatímco doma řešila všechno racionálně s chladnou hlavou, na svém výletě za splněnými přání si už tak šikovná nepřipadala.

Ze začátku to bylo opojně uspokojující.

Vybrala si hotel podle diskrétnosti a služeb. Ale i když se mohla vykašlat na ceny pokojů, vnitřní sebekázeň jí to nedovolila. Sice si nechala managerem hotelu ukázat prezidentské apartmá s výhledem na Pražský hrad, ale nakonec si vybrala mnohem střízlivější variantu pokoje.

Přeci jenom – když utratit 140 tisíc za noc, tak ať raději ležím v Karibiku na soukromém ostrově, rozhodla se hned na začátku. A do dneška nelitovala. Pokud by nechtěla vyrazit do víru velkoměsta, mohla celé dny zůstat zavřená v hotelu, užívat si wellness, hýčkat se a lenošit…

Jenže to já nechci!

Prudce pustila záclonu a otočila se k romantické atmosféře za okny zády.

Dost bylo nostalgie!

Je čas žít!

Minulost nezměním a zítřek ještě netuší, co se stane, s tím vklouzla do rudých lodiček na vysokém podpatku a v zrcadle zkontrolovala dokonalý make-up. Dívala se do tváře ženy, kterou noc co noc hýčkaly komplimenty obdivovatelů. Měla to, pro co si přijela. Měla pozornost, houf lidí ochotných jít s ní, kam si řekla, měla tolik možností zábavy, na kolik si jen ukázala.

Vibrování telefonu a dotazy party čekající v lobby hotelu utnuly poslední myšlenky.

Ok, letím. Minutu! Vyťukala sms a těšila se do nového baru.

Bylo už hodně po půlnoci, ale energie lidí okolo jako by se stále zvyšovala. Teprve teď se rozjížděly příběhy, na které si odpoledne ještě nikdo netroufl pomyslet. Známá kulisa ohlušující hudby, přítmí a alkoholu popustila uzdu nejenom zábranám, ale i zdravému rozumu.

Jana si toho všeho byla vědoma, ale záměrně to ignorovala.

Střízlivého rozumu si užila dost.

Co s chmurnou realitou, když se může nechat unášet opojným proudem úsměvů, lichotek, obskakování…

„Dneska jsi obzvlášť okouzlující,“ špitne jí do ucha svalnatý mladík. Jana ani netuší, jak se jmenuje. Vůbec si neuvědomuje, jestli ho dřív potkala. A je jí to v podstatě jedno.

„Vážně?“ mrkne prodlouženými řasami a usrkne si z vinné sklenky.

„Není tu zbytečně moc lidí? Nechceš jít na vzduch?“ přihazuje svůdce polínka, doufaje, že on bude šťastlivec, který rozdmýchá ohýnek vášně.

„Ty se tu nebavíš?“ odpovídá naučenou návnadou a nehty s dokonalou manikúrou poťukává do sklenky.

„Právě naopak! Když jsi tu ty. Ale nechci se o tvoji pozornost dělit,“ přitulí se mladík blíž a konečky prstů pohladí Janu po tváři.

Jak banální, chce protočit oči. Ale neudělá to! Kvůli tomuhle tu je!

Proto stála před zrcadlem a déle než hodinu pečlivě ladila make-up zakrývající všechny pihy. Proto žehlila kudrnaté vlasy do pramenů rovných jak pravítko.

Dopije skleničku, pomalu se zvedne a rukou, na níž se lesknou dva prsteny a náramek v ceně celoročního výdělku celé skupinky kamarádů, se opře o svalnatý hrudník čekajícího dychtivce: „Jdu si pro drink, tak si rozmysli, jak mě chceš přesvědčit, že se mi vyplatí s tebou odejít.“

„Já ti tam dojdu,“ vyhrkne, ochotný vykoupit půl baru.

„Pšš,“ položí mu prst na rty a zmrazí ho. „Tohle zvládnu a ty zatím přemýšlej, moc času nemáš,“ ladně propluje kolem a není překvapená, že panáčkovi unikla neskrývaná poznámka o vlastní nadutosti. Naparuje se, a kdyby to šlo, sám sebe plácá po rameni, jak mu sedla na sladká slovíčka.

Oni jsou tak čitelní, zavrtí hlavou a kývne na barmana.

„Stejný mix?“ mrkne a už pod pultem ředí ve vinné sklínce sodovku s jablečným džusem. S vědoucím úsměvem si pak od Jany vezme za skleničku pětikilo. Obchod uzavřen – on má bohaté spropitné a ona kontrolu nad vlastním chováním. Velmi brzo pochopila, že pokud si chce užívat víru velkoměsta, jsou jistá pravidla, která prostě nepřekročí!

Jen čirou náhodou nezůstala po svém prvním tahu Prahou opilá, znásilněná a okradená kdesi ve špinavé boční uličce.

Parta „kamarádů“ jí namixovala pití tak, že půl hodiny po začátku párty se vymotala z klubu a jen zázrakem se dostala do taxíku. A jestli existují strážní andělé, tak ten večer jeden z nich seděl za volantem. Nejenom že jí postarší řidič neokradl, ale když došlo na nejhorší a Jana potřebovala vystoupit, pomohl jí. Trpělivě čekal, až se jí uklidní žaludek. Donutil ji vypít dost vody a s otevřeným okýnkem jel na Letnou. Tam s ní chodil tak dlouho, až byla schopná začít se stydět a omlouvat.

Vyslechla si kázání, po kterém by se každá dcera styděla.

To on jí potvrdil, že není žádná zoufalá blbka, ale nekontrolovala si pití. Vyprávěl jí děsivé historky, kterých za svou praxi zažil nespočet.

„Stačí chvilka, a ty zmetci ti hodí do pití tabletku. Pak se probereš nahá a zmlácená někde v parku pod lavičkou. Jestli se chceš bavit, stačí si pamatovat pár pravidel! Nikdy si od nikoho nenech přinést nic otevřenýho. Není ostuda platit si za pití sama a dojít si pro ně k baru, kde si všechno zkontroluješ,“ hučel do ní tak dlouho, až slibovala že se polepší, jako by to byl její táta. Tehdy ji dovezl do hotelu a ona si od něj vzala vizitku – neměla u sebe ani korunu a odmítla se spokojit s tím, že to udělal rád. Prostě se ho v hotelovém lobby tak dlouho držela za rukáv, dokud manager nepřišel a nepomohl jí. Zablokovat ztracené kreditky a zaplatit taxikáři bylo dílem okamžiku.

Následné pohledy nočního personálu byly tak ledovou sprchou, že podobnou službu už nikdy nepotřebovala. A z neznámého řidiče se stal její osobní anděl. Každou noc vytáčela číslo a pan Skála dělal svému jménu čest! Vyzvedl ji před hotelem, dovezl na místo zábavy, a jakmile chtěla odejít, vždy ho našla před vchodem. Cestou vyprávěl košilaté vtipy a komentoval všechny drby, co našel v novinách. Dlužno dodat, že velká část byla o jeho klientce.

Co na tom, že noc co noc odjížděla do hotelu defacto střízlivá. Okolí nekompromisně počítalo skleničky, co vypila! A kdo vydrží za večer vypít osm… deset dvojek vína?! No jedině taková cuchta, co vymetá bary!

Škoda vzpomínat! Prostě já se vždycky poučím, jen když dostanu ránu do palice, převzala si skleničku „vína“ a mrkla na barmana. Vracela se ke skupince povykujících známých. Usmála se a ladně vklouzla nejenom do VIP boxu, ale i do konverzace. Zábava byla v plném proudu a ona se přece chtěla bavit!

…o čtyři hodiny později.

„Dneska jste to nějak natáhla,“ houkl do zpětného zrcátka pan Skála a hladce se proplétal ztichlými uličkami. Na noční ruch bylo pozdě a na ranní špičku brzy.

„Jo jo, byla to děsná zábava,“ odfrkla si Jana a skopla z bolavých nohou lodičky.

„Hm, no slyším, jaký to byl odvaz,“ uchechtl se.

„Asi bych ještě zůstala. Ale už nestačím promazávat sms.“

„Zase nahý maso?“ zajímal se řidič.

„Kdyby jen to, poslední půl hodinu mi píše nějaký zoufalec. Nejdřív škemral o peníze a teď už plynule přešel k urážkám.“

Řidič zvážněl: „Jenom k urážkám? Nebyla tam žádná výhrůžka? A chci slyšet pravdu!“

„No jo, něco mezi těmi překlepy psal. Ale jsou to jen opilecké bláboly. Vymazala jsem to a číslo si zablokovala.“

„Janičko! Já z vás zešílím! Kolikrát jsem vám říkal, že máte pravidelně měnit telefonní číslo! A co jsem vám radil o nemazání podobných útoků!“

„Ale, pane Skálo, dovedete si představit, co bych pak v tom mobilu měla?! Pokud pominu žádosti o rozhovor i zoufalé sms škemrající o peníze, tak tam mám ještě zoufalejší mužský posílající mi svoje privátní partie! Co to je za zvrácenou logiku?! To jako když mě neokouzlí sladkými slovíčky, tak padnu na zadek z jejich erekce?!“

Odpovědí byl hurónský smích.

Bylo osvobozující s někým jen nezávazně klábosit. Jana měla tyhle jejich noční návraty ráda. Jeli pomalu a kolem nich město ospale mžouralo – lampy zhasínaly a některá okna domů se rozsvěcovala.

Jana fascinovaně pozorovala ten klid a ticho… ale jen dočasně.

„Připoutat Janičko, máme společnost,“ houkl přes rameno pan Skála a okamžitě dupl na plyn. Povzdychla si a schoulila se na sedačce. Zběsilé tempo mělo jediný důvod: Opět se stala terčem senzacechtivého okolí. Ačkoliv doposud odolávala všem prosbám o rozhovor, pozornosti novinářů a fotografů neměla šanci uniknout. Poznala je už na kilometr daleko. Ale i když odmítala pózovat a vyhýbala se možnosti nechat se vyfotit, moc dobře věděla, že je to marné. Díky technice ji hrstka nejvytrvalejších fotografů zvěčnila i přes dvě ulice. Jezdili za ní autem, neustále postávali před hotelem, podpláceli každého, kdo měl jakoukoli informaci z jejího života. Jana nechápala, jak z banálních věcí dokážou udělat článek na titulku novin. Repertoár expřítelů a drby o její nadpozemské sexuální výdrži či touze po zvracených erotických praktikách už musely být pro čtenáře vyčpělé téma. A přesto v každém dalším článku, než zazněla ‚šokující‘ informace o nově koupených botách nebo změně barvy rtěnky a manikúry, se opět zmínilo že má na kontě 450 milionů a 9 expřítelů! A okamžitě následoval názor jednoho z devíti mužů, kteří měli tu drzost mluvit za ni a označovat se jako odkopnutí milenci.

Myšlenky jí vířily hlavou a přehrávaly vzpomínky ve spirále, nutně končící depresivním zjištěním, že je pro celý svět bohatou promiskuitní holkou. Co holkou? Prostitutkou s tučným kontem. I dnes by se dostala do chmurně sebemrskačské nálady, nebýt nečekaného nárazu!

„Co to bylo?“ vyděšeně vyjekla.

„Najíždějí na nás! Hajzlové!“ syčel skrze zaťaté zuby pan Skála a snažil se vyhýbat šílenci v černém autě vedle nich.

„To přece nemůžou!“

„Jak je vidět, můžou!“

Další ostře říznutá zatáčka.

Kvílení gum a prudké brždění.

Janu bezpečnostní pásy málem přeřízly napůl.

„Co to děláte?!“

„Snažím se jim ujet, děvenko,“ houkl pan Skála, který bravurně nacouval do boční uličky. Než si agresivní auto uvědomilo, že je dalece předjeli, taxík odjížděl opačným směrem.

Jana vytřeštěně sledovala v zadním okně, jak se pronásledovatelé otáčejí a vyrážejí za nimi.

„Už jedou zase za námi! Rychle do hotelu,“ naváděla k ještě zběsilejší jízdě.

„Nemůžeme!“

„Proč? Tam se schováme v garážích!“

„To oni vědí! Chytli nás na jediné nejrychlejší cestě k hotelu. Když pojedeme náhradní nejkratší cestou, počíhají si na nábřeží.“

„Tak co budeme dělat?!“ zoufale vydechla Jana. „No co by, trochu se projedeme Prahou,“ uchechtl se starší muž.

Co se dělo dál, se Janě slilo do jednoho šíleného zážitku. Hodinu kroužili bočními ulicemi. Vyhýbali se hlavním tahům, než se dokodrcali k panelákům v okrajové části Prahy. Tam si po rychlém telefonátu vyměnili taxík za nenápadné osobní auto a vyrazili konečně do hotelu.

„Já to pořád nechápu, proč nejdeme na policii?“ kroutila Jana hlavou.

„To je jednoduché, protože nám nepomůžou! Strávíme tam spoustu hodin papírováním, a nic nevyřeší. Nakonec pokrčí rameny a pošlou vás na ulici. A hádejte, kdo tam bude čekat a všechno nafotí, okomentuje a do večera vytiskne?!“

„Asi ta parta z auta, co vás nabouralo?“ hádala a ani se nemusela dívat do zpětného zrcátka na souhlasně přikyvujícího řidiče.

„Takhle to dál nejde! Musím přestat jezdit taxíkem,“ polohlasně mudrovala a ani si nevšimla, jak řidič zaskočeně polkl. Z letargie ji probralo, až když zaslechla: „Já vás plně chápu. Je to krátkozraký. Taky bych na jejich místě sledoval, kde parkuju, a pak se za mnou vydal. Jen je lákám…“

„Šmarjá, nešilte! Já to tak nemyslela! Já se nechci zbavit vás, jen musíme přestat používat taxi,“ Jana se vyděsila, že by přišla o jedinou kotvu ve městě, které jí šlo dennodenně po krku. Nedovedla si představit, že by zase na všechno byla sama. Rodičům nemohla ze svých nočních výletů říct ani třetinu zážitků. Dovedla si představit, jak pro ni okamžitě vyrazí a tatínek, ten milující chlap, bude před hotelem koštětem holí nebo i klackem hájit její soukromí. Dost na tom, že každý den čelí na internetu a v novinách blábolům a dezinformacím o jediné dceři.

„Prostě se dohodneme, že budete můj osobní řidič. Nechám to na vás, zařiďte, ať máme dost náhradních aut. Napůjčujte, co chcete. Já to zaplatím…“

„Holčičko zlatá, o to nemám strach. Jen je ten můj čumák dost profláknutej. A make-up mi nepomůže,“ mrkl do zrcátka a usmál se, když vyprskla smíchy a tíživá atmosféra se tak odlehčila.

„Zkusím pronajmout pár aut a nějaké si schováme v uličkách Prahy. Taky řeknu svým dvěma synům, aby byli na telefonu, a prostřídáme se v řízení, ať těm stíhačkám s foťáky zamotáme hlavu – páč s váma se člověk fakt nenudí!“

Jako na potvrzení jeho slov se cestě do hotelu rozsvítila v mobilu sms ze skrytého čísla:

Jestli si myslíš, že to máš za sebou, tak se pleteš!

Tohle byl jen začátek!

Připrav si 300 táců, jinak jdeš příště na střechu a toho frajera za volantem rozjedu na krvavej flek!

Jana se násilím snažila dostat dech pod kontrolu. To poslední, co potřebovala, bylo další důrazné kázání od svého řidiče. I když se defacto stal jejím důvěrníkem.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Strážce.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.