Evan Osnos

Joe Biden

Politika, život a současná Amerika

PROSTOR

Evan Osnos

Joe Biden

Politika, život a současná Amerika

Z anglického originálu

Joe Biden. The Life, the Run, and What Matters Now

vydaného nakladatelstvím Scribner v roce 2020 v New Yorku

přeložili Veronika Maxová a Jaroslav Veis.

Vydal PROSTOR, nakladatelství, s. r. o.,

Nad Spádem 649/10, 147 00 Praha 4,

v roce 2021 jako svou 600. publikaci.

Odpovědný redaktor Radovan Beneš.

Redakce textu Daniela Orlando.

Jazyková korektura Kateřina Prachařová.

Grafická úprava Aleš Lederer.

Sazba Adam Lederer (ProAL).

Vytiskla tiskárna PBtisk a. s., Příbram.

V českém jazyce vydání první.

eprostor.com

prostor@eprostor.com

fb.com/nakladatelstvi.prostor

© Evan Osnos 2020

Translation © Veronika Maxová, Jaroslav Veis 2021

Czech edition © PROSTOR 2021

ISBN 978-80-7260-507-1

Mé matce Susan, která mě naučila číst;

mému otci Peterovi, který mě naučil psát.

Lidé za to, co dělají, platí, a co víc, platí i za to, co dovolili, aby se z nich stalo. Platí za to velice jednoduše: životy, které vedou.

James Baldwin, No Name in the Street

Já jsem však vpleten v ohňové kolo

a slzy mě pálí jak tekoucí olovo.

William Shakespeare, Král Lear

Prolog

12. února 1988

Pětačtyřicetiletý muž – běloch, otec tří dětí – se probudil na podlaze hotelového pokoje v Rochesteru ve státu New York. Pět hodin byl v bezvědomí. Nohama sotva pohnul. Nevěděl, jak se tam dostal. Pamatoval si jen prudkou bolest – pronesl projev, vrátil se do pokoje a tam měl náhle pocit, jako by mu někdo rozťal lebku sekáčkem. Podivnou bolest hlavy a krční páteře dlouhé měsíce ignoroval, zaháněl ji tyle-nolem a sváděl ji na nesmyslnou zátěž plynoucí z kandidatury na prezidenta a vedení justičního výboru Senátu USA. Kampaň skončila trapně – to ta moje arogance, přiznal si – ale hlava ho bolet nepřestala.

Vysoukal se na postel. Z té ho pak asistent dopravil do letadla do Delawaru, kde mu lékař zjistil mozkové aneurysma, výduť tepny, která přivádí krev do mozku. Vyhlídky na přežití byly tak špatné, že k němu dokonce dříve, než za ním dorazila manželka, přivolali kněze, aby mu dal poslední pomazání. Během následujících hodin ho navzdory sněhové bouři rychle převezli do Washingtonu, kde ho chirurg varoval, že po operaci možná nebude mluvit. „Skoro mě až mrzí, že mě to nepotkalo loni v létě,“ řekl.

Na nemocničním lůžku strávil tři měsíce, během nichž podstoupil další operace a prodělal různé komplikace. Neúspěch v kampani mu kupodivu asi zachránil život. Kdyby zůstal ve hře, křižoval New Hampshire a příznaků si nevšímal, už by tu nemusel být. Když na tom byl hodně zle, lékař mu řekl, že „měl kliku“. Trvalo sedm měsíců, než se dokázal zvednout a dát se znovu do práce. Když se poprvé octl před veřejností, řekl, že dostal „druhou šanci na život“.

Po více než třiceti letech od chvíle, kdy Joe Biden na podlaze málem umřel, bývá tento okamžik mezi oficiálními milníky jeho politického životopisu často přehlížen. Je však určujícím vzorcem jeho života – cesty plné nepředvídaných zvratů, jednou neskutečně šťastných, jindy až nesnesitelně krutých. Bidenova ctižádost dosáhnout na nejvyšší příčky americké moci ho žene vzhůru už déle než pět desetiletí. Když mu bylo něco málo přes dvacet, zeptala se ho matka jeho přítelkyně (a později první ženy Neilie Hunterové), čeho chce profesně dosáhnout. „Chci být prezidentem,“ řekl. „Spojených států,“ dodal.

Během své politické dráhy se octl u stěžejních okamžiků současných amerických dějin včetně několika rozhodujících celonárodních střetů ohledně rasy, genderu, zločinnosti, zdraví, kapitalismu a válčení. Dělal při tom chyby, a jak sám říká, platil za ně. Opakovaně dokázal čelit předpovědím, že už je odepsaný – a nakonec se ke svému údivu ocitl po boku Baracka Obamy v historickém boji o Bílý dům. V projevu na národním sjezdu Demokratické strany v roce 2008 řekl: „V životě se někdy nevyhnete tomu, že neuspějete, ale nikdo vám neodpustí, když se vzdáte.“

Když byl Biden viceprezidentem – nejpomlouvanější práce ve Washingtonu –, budil často dojem člověka, který ani nemůže uvěřit tomu, jaké má štěstí. Zkoušky, jimž ho život vystavil, ho zbavily přehnaného mínění o vlastní důležitosti. Když se ho jeden britský ministr během soukromé schůzky zeptal, jak by se měli správně oslovovat, Biden se teatrálně rozhlédl kolem a pak řekl: „Zdá se, že jsme tu sami. Co kdybyste mi říkal pane prezidente a já vám budu říkat pane premiére?“

V roce 2020 byl veteránem americké politiky. Podepsalo se na něm tolik let a bitev, že jeho protivníci, a dokonce i někteří obdivovatelé se ptali, zda je rozumné jít do boje o prezidentský úřad ještě jednou. A pak se prognózám znovu vzepřel a stal se demokratickým nominantem v souboji, který měl tak mimořádně závažné důsledky pro budoucnost Ameriky, že všechna obvyklá klišé o nejdůležitějších volbách našich životů vypadala najednou směšně. V boji muže proti muži se utkal o prezidentský úřad země, právě ztrácející postavení lídra svobodného světa, s Donaldem Trumpem.

Souběh různých životních okolností a aktuální situace, kdy se země ocitla v nebezpečí, postavily Joea Bidena do samého středu zúčtování, před nímž Amerika stála, a vyvolaly doma i v celém světě naléhavou touhu dozvědět se, co ho utvářelo, jak přemýšlí, na čem mu záleží a co mu chybí. Bidenova historická chvíle nastala v okamžiku, kdy jeho vlast ležela před očima celého světa bezmocně na lopatkách.

1
Annus horribilis

Zámožná předměstí Wilmingtonu, posazená ve svěží zeleni zvlněných lesů v údolí říčky Brandywine, si oblíbili dědicové rodiny du Pontů, která vydělala velké peníze v chemickém průmyslu. Jejich sídla a zahrady se tu ukrývají v oblasti přezdívané „kraj delawarských zámků“. Na jedné parcele, na tamní poměry skromné – jen o málo větší než jeden a půl hektaru –, mají na svahu nad jezírkem dům Joe a Jill Bidenovi.

Na příjezdovou cestu k jejich domu jsem vjel devětadevadesát dnů před datem prezidentských voleb. Abych nikoho nenakazil, poradci mě odvedli do domku asi sto metrů od domu Bidenových, kde byla původně garáž. „Vítejte u mé maminky,“ zavolal na mě Biden zezdola od schodů krátce předtím, než jsem zahlédl jeho bílou kštici. Pak vystoupal nahoru. Měl na sobě modrou oblekovou košili s vyhrnutými rukávy, mezi knoflíky zastrčené pero a na obličeji zářivě bílý respirátor N95.

Bylo to tři týdny před tím, než Biden získal demokratickou prezidentskou nominaci. Ten den měl The Washington Post na první straně hlavní titulek „Amerika ztrácí pozici ve světě“. Počet obětí koronavirové pandemie dosáhl 150 tisíc, což je třikrát víc, než bylo padlých Američanů ve vietnamské válce, hospodářství šlo ke dnu tempem v dějinách země dosud nevídaným a v Portlandu ve státě Oregon kropili neuniformovaní federální agenti slzným plynem demonstranty, které Donald Trump nazval „nechutnými a nepříčetnými anarchisty a provokatéry“. Trump onoho dne varoval na Twitteru, že demonstranti „zničí naše americká města a budou provádět ještě horší věci, pokud vyhraje ten ospalý Joe Biden, levičácká loutka. Trhy se zhroutí a města vzplanou.“

Na muži, který se rozhodl ochránit Američany před dalšími čtyřmi roky s Trumpem, bylo vidět, jak ho těší, že má společnost. V onom podivném létě roku 2020 působil dům Bidenových vážně a osaměle jako klášter. Stavení zdobené keltskými motivy (zelené okenice, polštáře se vzorem bodláků) využívala jako velitelské stanoviště tajná služba a dovnitř a ven se trousili rozložití chlapíci s pouzdry s pistolemi. Biden se usadil v křesle na protější straně pokoje a v pozdravu plně respektujícím požadavek společenského odstupu rozpřáhl ruce. „Doktoři jsou tu hodně přísní,“ vysvětlil mi.

Ještě ten den odpoledne zamíří Bidenovi do Kapitolu vzdát čest památce nedávno zesnulého Johna Lewise, předního bojovníka za občanská práva, jemuž kdysi v alabamském městě Selma vojáci národní gardy prorazili lebku. Lewis byl později zvolen do Sněmovny reprezentantů, kde se mu začalo říkat „svědomí Kongresu“. Pro Bidena to byl jeden z nemnoha výletů. Od chvíle, kdy se v březnu země zastavila, se většinou pohyboval mezi zadní verandou, kde se na Zoomu scházel s fundraisery, tělocvičnou v horním patře a klubovnou v suterénu, odkud poskytoval rozhovory televizním stanicím před policemi s knihami a složenou americkou vlajkou. Aparát kampaně se rozptýlil do domů a bytů asi dvou tisíc tří set zaměstnanců.

Než jsem stihl Bidenovi položit první otázku, vysvětlil mi, k čemu stavení dříve sloužilo. Když jeho otec Joe starší v roce 2002 onemocněl, Biden upravil pro rodiče suterén hlavní budovy a přestěhoval je tam. „Vydržel v něm jen asi půl roku, Bůh mu pomáhej,“ řekl. „Myslel jsem si, že tam zůstane bydlet moje maminka.“ Ale ta měla jinou představu. (Bidenova matka Jean, za svobodna Finneganová, už také nežije, ale v jeho líčení rodinné historie hraje velkou roli. Biden vzpomíná, jak se mu na základní škole posmívala jedna jeptiška, že koktá, a maminka, oddaná katolička, jí řekla: „Jestli ještě jednou mému synovi něco takového řeknete, přijdu a ten váš čepec vám strhnu z hlavy.“)

Když Jean ovdověla, vyprávěl Biden, přišla za ním s nabídkou. „Řekla mi: ‚Joe, když mi postavíš dům, nastěhuju se do něj.‘ A já povídám: ‚Milá maminko, na to, abych ti postavil dům, nemám peníze.‘ A ona říká: ‚Já vím, že nemáš. Ale už jsem o tom mluvila s tvými bratry a s tvou sestrou. Prodej můj dům a zařiď mi byt.‘“ Biden roky žil jen z peněz vyplácených vládou a patřil k nejméně movitým členům amerického Senátu. (Jakmile přestal být viceprezidentem, jen za první dva roky mu projevy, přednášky a smlouvy na knihy vydělaly přes 15 milionů dolarů.) Přestavěl tedy starou garáž a jeho matka se mohla nastěhovat. „Chodil jsem sem za ní, sedávala dole v křesle před krbem a dívala se na televizi,“ vyprávěl. „Na stoličce vedle vždycky seděla nějaká pečovatelka a zpovídala se jí.“

Joe Biden je „veřejně činný člověk“, jak se sám charakterizuje – už pět desetiletí pracuje ve veřejných funkcích, poskytuje interview a trousí vtipné průpovídky. Naposledy jsem s ním dělal rozhovor, tenkrát především o zahraniční politice, v roce 2014, když byl v Bílém domě a Donald Trump moderoval čtrnáctou řadu svého pořadu The Apprentice (Učedník). Teď, v roce 2020, je Bidenovi sedmasedmdesát a zdá se, že je štíhlejší, než byl před šesti roky, ale ne o moc. S mládím se loučí neochotně. Úsměv má tak omlazený, že až svítí. V kampani v roce 2012 se stal námětem populárního příspěvku na Twitteru: „Bidenovy zuby jsou tak bílé, že hlasují pro Romneyho.“ Vlasy nad čelem má doplněné, i čelo vypadá vyžehleně a celý vůbec září jako dědeček, který právě přišel z tělocvičny, což je často pravda. Je upovídaný a jako vždycky skáče z tématu na téma. Někdejší ředitel FBI James Comey jednou napsal, že typický rozhovor s Bidenem se zpočátku „vyvíjí směrem A“ a pak „skončí ve směru Z“. (V prosinci 2019 publikovala Bidenova kampaň souhrnnou lékařskou zprávu, podle níž je na svůj věk „zdravý a vitální“.)

Narážky na věk kandidátů se tím či oním způsobem vznášely nad soubojem o prezidentský úřad od počátku. Trump se ujal úřadu jako nejstarší prezident v historii. V létě roku 2020 mu bylo čtyřiasedmdesát. Aby předešel otázkám, nakolik je duševně fit, líčil se svými přívrženci Bidena jako senilního – toto téma bylo v pravicově orientovaných televizních stanicích i na Twitteru nejfrekventovanější. Biden z toho moc neviděl, protože sociální sítě nesleduje. (Ve srovnání s Trumpem je Bidenova kampaň využívala jen formálně. Trump měl na Twitteru a na Facebooku dohromady přes 114 milionů sledujících, Biden necelých deset milionů.)

Jeho lidé shrnovali důležité příspěvky do ranního zpravodajského monitoru, který si Biden četl na mobilu. „Na čtení komentářů časem příliš neplýtvám,“ říká. „Věnuji ho problémům, které lidi trápí právě teď.“

Koncem srpna, deset týdnů před volbami, vedl Biden nad Trumpem v průměru alespoň o osm procentních bodů. Nikdo stojící nohama na zemi si však nemyslel, že kampaň skončí nějak normálně. Podle některých průzkumů se rozdíl zmenšoval a nečekaná událost v ekonomice, v Kongresu nebo na Nejvyšším soudu mohla všechno ještě změnit. „Z toho, jak si vedeme, mám dobrý pocit,“ řekl Biden. „Ale vím, že to nakonec bude moc a moc ošklivé.“ Jakmile Trump zpochybnil legitimitu korespondenčního hlasování, jím jmenovaný vrchní ředitel pošt bezostyšně osekal poštovní služby tak, že by hlasovací lístky nemusely být spočítány včas. Nejstarší soudkyně Nejvyššího soudu Ruth Baderová Ginsburgová právě zahájila chemoterapii a bylo jasné, že o to, kdo nastoupí po ní, se strhne ostrý stranický boj. Republikánští aktivisté pomáhali protrumpovské hvězdě hip hopu Kanyemu Westovi dostat se na volební seznamy v co největším počtu států a to vyvolávalo obavy, že Bidenovi sebere hlasy černošských voličů. Mezitím americké zpravodajské služby varovaly, že Rusové se stejně jako v roce 2016 budou snažit Trumpova protikandidáta poškodit, tentokrát upravenými telefonními nahrávkami. Cílem měla být podpora mediálních spekulací o tom, že viceprezidentské funkce využil, aby svému synovi Hunterovi pomohl na Ukrajině k penězům.

Na to, že byl favoritem voleb, Biden optimismem neoplýval. „Bojím se, že se budou snažit volby zmanipulovat,“ řekl. „Copak jste někdy slyšel, že by prezident prohlásil, že neví, jestli výsledek uzná?“

Zkoušky, jimž nás rok 2020 podrobil, nám vzaly některé z nejzákladnějších příběhů, které si o sobě my Američané vyprávíme. Nejbohatší a nejmocnější země světa zpackala dokonce i dvě elementární protipandemická opatření – zajistit roušky a testovat. Ukázalo se, že některé vládní instituce jsou tak předpotopně vybavené a finančně vyhladovělé, že si data posílají faxem. Bílý dům přicházel s politickými řešeními, která připomínala kafkovskou karikaturu – například lidem radil, ať se nestravují v restauracích, ale současně navrhl daňové úlevy na pohoštění pro podnikatele.

Během druhé světové války si středostavovští Američané dokázali odepřít základní potraviny – maso, cukr, kávu –, v průběhu současné pandemie covidu-19 se však mnozí odmítali zdržovat doma a zakrývat si ústa a nos. Kdo mohl, vyrazil na jarní prázdniny, ale skladníci, pečovatelé v domovech pro seniory a doručovatelé museli jako „nezbytní“ chodit do práce každý den. Ve Washingtonu se rozpadaly základní normy politické soudržnosti. Republikánský guvernér Marylandu Larry Hogan s Trumpem příliš nevycházel, a když objednal z Jižní Koreje testovací soupravy, nechal je střežit marylandskou státní policií a Národní gardou, jelikož se bál, že se je federální vláda pokusí zabavit. Trump se přímo chlubil tím, že zadržuje pomoc a materiální prostředky státům, které vedou demokraté. Připomněl, jak svému viceprezidentovi Mikeu Penceovi řekl, ať nevolá guvernérovi státu Washington. „A ani té ženské v Michiganu,“ dodal. V dubnu v televizi Fox News prohlásil Jared Kushner, prezidentův zeť a jeden z těch, kteří boj s pandemií řídili, že Trumpova administrativa dosáhla „velkolepých úspěchů“. Během následujících čtyř měsíců si koronavirus vyžádal dalších přinejmenším 110 000 obětí.

A potom, uprostřed pandemie, zahájila smrt George Floyda pod policistovým kolenem druhý mimořádný obrat v amerických dějinách – účtování se zažitou hierarchií moci, kterou Isabel Wilkersonová nazývá ve své knize Caste (Kasta) „uvaděčkou v setmělém sále, která si svítí baterkou do uličky mezi sedadly a bez jediného slova nás vede na naše místa“.

Harvardský profesor Cornell William Brooks, aktivista a bývalý šéf NAACP (Národního sdružení pro povznesení barevných), přirovnal zabití George Floyda k vraždě Emmetta Tilla v Montgomery v roce 1955, vedoucí ke vzniku hnutí za občanská práva. Rozsah protestů i tentokrát odrážel zlost hlubší než sama hrůzná událost, která ji vyvolala. „Nejvíc v tomhle kotli hoří zklamaná očekávání. Mnozí si pamatujeme ‚nadějná očekávání‘, ale místo toho přišel jen hněv a strach. Lidé už toho mají dost,“ říká Brooks.

Biden soudí, že Trumpovu neschopnost ve vůdčí pozici, zejména v době pandemie, si začali uvědomovat dokonce i zapřisáhlí stoupenci republikánů. „Ví to každý, dnes už i ti, kdo ho podporují – vždycky sleduje jen své zájmy. Všechno je jen o něm,“ řekl mi. „Na životy ostatních lidí to ale má velký vliv.“ Přesto si byl vědom, že ke změně názorů voličů to stačit nemusí. Z toho, jak mluvil o Trumpových přívržencích, bylo jasné, že je nepovažuje za hlupáky, neodsuzuje je a nezavrhuje. „Myslí si, že se budou mít líp, když bude prezidentem Trump,“ říká. „Do určité míry – asi tak ze 40 procent – je oslovil tvrzením: ,Demokraté jsou socialisti. Užuž se vám chystají sebrat všechno, co máte.‘“

Republikáni už velmi dlouho obviňují demokraty, že se spikli, aby do Spojených států propašovali socialismus. Ale zacílit toto obvinění na Bidena, po většinu své dráhy důsledně prosazujícího politiku středu, byl ošemetný úkol. Biden vstoupil do demokratických primárek s úzce vymezeným cílem – ukončit Trumpovo prezidentství. Tvrdil, že většina Američanů o žádnou revoluci nestojí. Na jedné z prvních benefičních akcí na podporu kampaně, pořádané v New Yorku, slíbil, že nebude „démonizovat“ bohaté, a řekl také, že „nic zásadního se nezmění“. (Lidé si na internetu posílali karikaturu plakátu z Obamovy kampaně s jeho portrétem a sloganem „Naděje“, kde byl ve stejném grafickém provedení Biden se sloganem „Nic zásadního se nezmění“.) V březnu, kdy už Biden měl nominaci v podstatě v kapse, však začal jako kandidát nabízet systémovou změnu rovnající se rozsahem Novému údělu Franklina Delano Roosevelta. Podle jednoho vysoce postaveného poradce Bernieho Sanderse řekl Biden jeho šéfovi při telefonickém jednání o možné podpoře, že chce „být nejpokrokovějším prezidentem od Rooseveltových dob“.

Takový vývoj mátl Bidenovy kritiky na všech stranách. Obviňovali ho, že je loutkou v rukách socialistů, ale i volavkou neoliberálů. Podle jeho pomlouvačů zleva – zejména mladších, hodně ideologizujících demokratů s velmi dobrým vzděláním, aktivních hlavně online – měl Biden, produkt starého režimu a propagátor státního zřízení s rozšířenými pravomocemi bezpečnostních složek, tak malou chuť něco změnit, že když v den konání prezidentských primárek zvítězil, stoupla cena akcií firem podnikajících ve zdravotnictví. Liberály zase děsilo, že z pole kandidátů rozmanitého jako nikdy v historii vyšel vítězně běloch, kterému táhne na osmdesátku. Je to, jako by vám číšník oznámil, že všechny speciality z jídelního lístku už došly a zbývá jen ovesná kaše. (Samozřejmě pořád měli možnost přisypat si trochu jedu na krysy.)

„Lidé říkají: ‚Hele, ten chlap je oportunista,‘“ vysvětlil mi Maurice Mitchell, šéf malé progresivistické politické strany Working Families Party (Strana pracujících rodin). „Nemá žádnou ideologii a nám na ideologii hodně záleží. Kampaň, kterou během primárek vedl, se dívala do minulosti. Hlavně prý bychom se měli vrátit na stejnou kolej jako za Obamových časů.“ Mitchell je zároveň jedním z vůdců Hnutí za černé životy a říká, že Biden zaujal pokrokáře změnou tónu: „Pochopil, že tohle může být rooseveltovská chvíle. Ještě pořád je v půli cesty – nikdo si nemyslí, že Joe Biden je nějaký úžasný pokrokář –, ale může být plodem jak těch nejcyničtějších úvah, tak těch neoptimističtějších.“

Při rozhovoru před volbami jsem se zeptal Baracka Obamy, jak si Bidenův příklon k levici vysvětluje. „Když se na cíle, které sledují jak Joe Biden, tak Bernie Sanders, podíváte z výšky dvanácti tisíc metrů, tak se moc neliší,“ řekl. „Oba chtějí zajistit zdravotní péči pro každého. Chtějí, aby si každý mohl najít práci, která ho uživí. Chtějí, aby se každému dítěti dostalo slušného vzdělání.“ Otázkou je však podle Obamy taktika. „Už mockrát šlo hlavně o to, jak toho dosáhnout a jaké koalice kvůli tomu máme uzavřít,“ řekl. „Myslím si, že nastala doba, kdy se takovéto uvažování v něčem mění. Ne že by se nutně změnil sám Joe, spíše se změnily okolnosti.“

V napětí sužujícím Demokratickou stranu se odráží střet mezi liberálním, mírně optimistickým pohledem na svět – obamovsko-bidenovskou politikou „dlouhodobého výhledu“– a naléhavým hnutím, které Sanders nazývá „revolucí“. Obě frakce se hlásí ke vzájemně neslučitelným hodnotám: jedna klade důraz na realismus, budování koalic a praktickou politiku, druhá upozorňuje na nepopiratelné důkazy toho, že běžné „reformy“ nedokážou odstranit všudypřítomné nerovnosti, bezcitnost amerického zdravotnictví či vězeňského systému ani ekologickou katastrofu.

Rozdílnosti jsou generační a stejně tak ideologické. Mladí Američané vyrůstali s vědomím neúspěchů, jako byla invaze do Iráku, reakce na hurikán Katrina nebo finanční krize z roku 2008, a docházejí k závěru, že vinu zčásti nese gerontokracie. Věkový medián Američanů činil v roce 2020 osmatřicet let. Věkový medián amerických senátorů byl pětašedesát. Současný americký Kongres patří k nejstarším v historii. Lídrovi senátní většiny Mitchi McConnellovi bylo ve stejném roce osmasedmdesát let, předsedkyni Sněmovny Nancy Pelosiové bylo osmdesát. Z věkového rozdílu plynou zásadní rozdíly ve světonázorech. Jak říká profesor Patrick Fisher, odborník na politickou dynamiku v souvislosti s věkem, působící na univerzitě Seton Hall: „Generace se od sebe dnes demograficky, politicky, ekonomicky, společensky i technologicky liší víc, než kdo pamatuje.“

Dnes jsou nejpočetněji zastoupenou americkou generací mileniálové, zároveň je to nejrozmanitější generace v dějinách. Na pracovní trh vstoupili během nejhorší recese od třicátých let minulého století. Lidé pod pětadvacet let čelí ve srovnání s jinými věkovými skupinami více než dvojnásobné míře nezaměstnanosti. V roce 2012 žil u rodičů rekordně vysoký počet dospělých ve věku mezi osmnácti a jedenatřiceti lety. V letech po roce 2010, kdy na pravici začínal klíčit trumpismus, sílil na levici konkurenční politický posun, prosazovaný mladými lidmi. Ti soudí, že Američané vyššího věku využívají politický systém k tomu, aby mladší generace připravili o zdroje. Podle Paula Taylora, autora studie o demografické budoucnosti The Next America (Příští Amerika), federální vláda utratila v roce 2014 v programech pro seniory zhruba šest dolarů na hlavu za každý dolar vynaložený v programech pro děti.

Mnoho mladých Američanů vkládalo naděje do Obamy – v roce 2008 získal ohromující dvě třetiny hlasů mileniálů. Na konci jeho druhého prezidentského období však dospěli k závěru, že když nedokázal přimět politické strany k jednání on, tak to nedokáže už nikdo. Mezi lety 2013 a 2017 se střední hodnota věku členů organizace Američtí demokratičtí socialisté snížila z osmašedesáti let na třicet tři. Řada jiných vyjádřila touhu po socialismu, který by se blížil Novému údělu. Švédská teenagerka Greta Thunbergová, iniciátorka celosvětové stávky za záchranu klimatu, prohlásila v Organizaci spojených národů v roce 2019: „Nadchází změna, ať už se vám to líbí, nebo ne.“

Když jsem se Obamy ptal na napětí uvnitř strany, odpověděl, že se tak projevují „tradiční demokratické myšlenky“. „Jsme zastřešující strana,“ řekl. „To znamená, že tolerujete lidi, kteří jsou jiní než vy, vyslechnete je, jejich názory vítáte a pokoušíte se je začlenit. Nepracujete jen s liberálními demokraty, ale také s konzervativními demokraty – a pokud jde o různá témata, musíte být ochoten uzavírat kompromisy.“ Jemně tím popíchl demokraty, kteří považují kompromis za prohru, a když komentoval předchozí rok, litoval, že si ve straně jdou všichni „po krku“. „Téhle ideje čistoty, toho, že nebudete nikdy dělat kompromisy, že jste pořád politicky uvědomělí, a všech podobných záležitostí bychom se měli rychle zbavit,“ řekl.

Ještě než se Biden rozhodl kandidovat, dal najevo frustraci z malé ochoty mladých lidí účastnit se voleb. V roce 2019, když Trump kandidoval proti Hillary Clintonové, Biden brblal, že mladí lidé „seděli doma a nešli volit“. Během kampaně si ale dával záležet, aby zněl smířlivěji. „Tahle generace to všechno odnesla,“ řekl. „Byla nejotevřenější, nejméně předsudečnou, nejbystřejší a nejlépe vzdělanou v amerických dějinách. A co se stalo? Dočkala se 11. září, dočkala se vál-ky, dočkala se velké recese a dočkala se toho, co se děje dnes. Uprostřed téhle krize si zaslouží pomoct.“ Chápal složitost její situace. „Stále splácím studijní půjčku Beaua Bidena,“ řekl s odkazem na svého prvorozeného syna, který zemřel v roce 2015. „Nikdy nevynechal jedinou splátku, ale po dokončení bakalářských studií a potom magisterských na právnické fakultě dlužil celkem 124 000 dolarů.“

Na jaře 2020 se Biden začal označovat za „kandidáta politického přechodu“ a vysvětloval, že „mladší lidé nedostávají ve straně prostor, příležitost na něco se zaměřit a získat si pozornost celé země. Přestože tyto talentované a neokoukané mladší lidi mezi sebou máme.“ „Je to vlastně působivá myšlenka,“ řekl mi Obamův poradce v Bílém domě Ben Rhodes. „Říká tím: ‚Jsem sedmasedmdesátiletý běloch, byl jsem třicet let senátorem, vím, v čem jsou moje omezení, a rozumím naší zemi.‘ Protože ať se snaží sebevíc, frustraci lidí z ulice úplně chápat nemůže. Tím ho nekritizuji. Taková je realita.“ Jeden z vyšších úředníků Obamovy administrativy konstatoval, že toto Bidenovo přiznání situace v sobě nese skrytější sdělení: „Tahle země se potřebuje konečně vyhrabat ze všeho toho bahna a pořídit si nudného prezidenta.“

Podle Varshini Prakashové, sedmadvacetileté spoluzakladatelky hnutí Sunrise, sdružujícího převážně mladé lidi a podporujícího boj proti klimatické změně, Biden rozpoznal, že je nutné projevit o mladou levici víc než rétorický zájem. „Máme prezidentského kandidáta, který ve své kariéře v zásadě vsadil na postupná řešení,“ řekla mi. „Pak zjistí, že lidé už mají plné zuby většiny statu quo, který reprezentuje – hospodářského systému, který převládal čtyřicet let, jehož byl součástí a podporoval ho, ale také zdravotnictví, klimatu, násilí páchaného střelnými zbraněmi a přistěhovalectví. Všechny tyhle věci kulminují. Myslím, že covid-19 to dohnal do krajnosti a on pochopil, že pokud nevymyslí, jak skloubit svou snahu o postupná řešení s tak dalekosáhlými transformačními změnami, po jakých lidé volají, dostane se do velkých problémů.“

Na rozloučení s Lewisem jel Biden opancéřovaným černým SUV. Převlékl se z toho, co nosil při kampani vedené z domova, do smutečního – vzal si zářivě bílou košili, tmavý oblek, kravatu a nasadil si černou roušku. V rotundě Kapitolu se spolu s Jill setkali s Nancy Pelosiovou, s níž se neviděli od počátku lockdownu. Chvíli rozmlouvali a pak Biden vykročil k Lewisově rakvi zahalené do americké vlajky, spočívající na stejném místě, kde byl před sto padesáti lety vystaven Abraham Lincoln. Stejně jako další také Biden vyzval republikány, ať uctí Lewise vzkříšením zákona o volebním právu – aby „ochraňoval posvátné volební právo, pro něž byl připraven zemřít“, jak to vyjádřil Biden. Zákon chránil před rasovou diskriminací během voleb od roku 1965 až do roku 2013, kdy Nejvyšší soud rozhodl, že okolnosti si ho už nevyžadují. Od té doby však republikáni v mnoha státech vyhrotili snahy zabránit lidem v účasti ve volbách a začali k tomu využívat nejrůznějších klamavých podmínek a požadavků. Návrhy na obnovení zákona pak v Senátu zablokoval Mitch McConnell.

Biden si s Lewisem naposledy telefonoval pár dnů před jeho smrtí. Když k němu dorazila zpráva, že Lewis zemřel, v tiskovém prohlášení napsal: „Rodičům, kteří se pokoušejí odpovědět svým dětem na otázky, jak rozumět světu, ve kterém dnes žijeme, radím, ať jim vyprávějí o Johnu Lewisovi.“

Během následujících dnů Lewisova rakev vykonala stejnou cestu jako hnutí za černošskou rovnoprávnost – vydala se na ni v jeho domově v alabamském městě Troy, přejela přes most Edmunda Pettuse v Selmě, až nakonec dorazila na nově pojmenované náměstí Black Lives Matter nedaleko Bílého domu. V Kapitolu položil Biden na rakev dlaň a udělal křížek.

Trump obřad vynechal. Lewis o něm jednou řekl, že je „nelegitimní prezident“, a Trump na to zareagoval zlovolnou pomluvou, že Lewisův volební okrsek je „zamořený zločinností“. Když se pak dostal pod tlak, ať k Lewisově úmrtí řekne alespoň něco, napsal cestou z golfu na Twitter, že je mu to líto a „spolu s Melanií se za něj a za jeho rodinu modlíme“.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Joe Biden.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.