Ulrike
Guérotová

Co je to
národ?

Od Evropy národů
k národu Evropanů

přeložil Petr Dvořáček

PRAHA | 2021

Ulrike Guérotová

Co je to národ?

Od Evropy národů
k národu Evropanů

Z německého originálu

Was ist die Nation?

vydaného nakladatelstvím Steidl v roce 2021 v Göttingenu

přeložil Petr Dvořáček.

Vydal PROSTOR, nakladatelství, s. r. o.,

Nad Spádem 649/10, 147 00 Praha 4,

v roce 2021 jako svou 588. publikaci

a 124. svazek edice Střed.

Odpovědný redaktor tištěné knihy Radovan Beneš.

Redakce textu Daniela Petříčková.

Jazyková korektura Kateřina Prachařová.

Grafická úprava tištěné knihy Toman Design.

Sazba Adam Lederer (ProAL).

Elektronické formáty připravil KOSMAS, www.kosmas.cz

V českém jazyce elektronické vydání první.

The translation of this work was supported

by a grant from the Goethe-Institut

Knihu finančně podpořil

Česko-německý fond budoucnosti

© Ulrike Guérot 2021

Translation © Petr Dvořáček 2021

Czech edition © PROSTOR 2021

ISBN 978-80-7260-495-1

eprostor.com

prostor@eprostor.com

fb.com/nakladatelstvi.prostor

V mnoha diskusích o Evropě během posledních let jsem si všimla, že pojem „post-nacionální“ nefunguje. Zní stejně přitažlivě jako „veganský“ pro jedlíky masa. Proto jsem napsala tuto knihu: pro všechny, kdo potřebují národ, a přesto sní o demokratické, sociální a akceschopné Evropě.

„[Národ] je pocitové společenství, jehož adekvátním výrazem by byl vlastní stát, společenství, které tedy obvykle má tendenci k tomu, aby z něho takový stát vzešel. Avšak kauzální komponenty, které v tomto smyslu vedou ke vzniku pocitu národa, mohou být zásadně odlišné.“

„Smysl výrazu ‚národ‘, ‚národní‘ je absolutně nejednoznačný. Nemůžeme se k němu dopracovat na základě společných kvalit, jež produkuje společenství, nýbrž pouze na základě cíle, o nějž to něco, co označujeme souhrnným názvem národnost, usiluje: o samostatný státní útvar.

Max Weber, 1912

S poděkováním Elke, Elmarovi, Karin, Michaelovi, Reinhardovi, Ronaldovi, Sabine, Simone, Ulrike

Ti všichni vědí proč.

Část první

Don’t touch my nation!

Potíže s národem

„Nacionalismus není v žádném případě probuzením národů k sebevědomí: národy se vymýšlejí tam, kde předtím neexistovaly.“

Ernest Gellner

V pandánu této knihy, ve svém eseji Wie hältst du’s mit Europa? (Co ty a Evropa?) jsem dovozovala, že politický projekt Evropy prozatím ztroskotal. Také v Německu v minulých letech – ne-li desetiletích – citelně chyběla politická vůle pracovat na Evropě, na konkrétním evropském projektu, ba dokonce na evropském snu. Ale především – a tak zní ústřední argument zmíněného eseje – Německo v důsledku renacionalizace své evropské politiky nebylo v mnoha ohledech solidární se zbytkem Evropy. Zcela obecně řečeno bylo nad síly Evropy přiměřeně se celoevropsky vyrovnat se sociálními důsledky bankovní krize a s politickými důsledky krize uprchlické. Evropská solidarita byla v nejvlastnějším smyslu slova velkou mezerou posledních let. Jak ve své poslední knize působivě popisuje sociální historik Hartmut Kaelble, byla navíc celá desetiletí eklatantně přezírána přání a obavy evropských občanek a občanů stejně jako požadavek zastoupení jejich politických zájmů v rámci evropského sjednocování.1 Dalším důkazem toho, že občanská vůle nehraje ve strukturách EU příliš velkou roli, je zvolení Ursuly von der Leyenové předsedkyní Evropské komise 16. července 2019, třebaže se předtím o tuto funkci vůbec neucházela: „To by naznačovalo, že průměrný evropský občan nemá absolutně žádný přehled o politickém programu a důsledcích vyplývajících z toho, jak volil,“ napsal o den později list The Washington Post. Evropa? Zřejmě nebude nijak zvlášť sociální ani zvlášť demokratická…

Mimo jiné v reakci na to zažívá evropský kontinent zcela bezpříkladnou fázi renacionalizace. Aspoň se to tak říká. Národ a národní stát, obojí je neodvolatelně v módě, skoro stejně jako retro nábytek nebo falešné řasy. V diskusích o Evropě jsou Evropa a národ permanentně stavěny proti sobě. Národní stát musí v každém případě zůstat. Kdo se ho dotkne, kdo ho chce v zájmu Evropy ‚překonat‘, sklidí úšklebek, posměch anebo zuřivý odpor. Jenže málokdo v aktuální debatě o národě a národním státě definuje, čím jedno a druhé v jádru jsou. Co máme na mysli, když hovoříme o „národu“? Je každému intuitivně jasné, co se tím míní? Anebo znamená národ, respektive národní stát pro každého něco jiného? Kolik definic národa existuje a co je jejich obsahem? Mají o něm Francouzi nebo Poláci stejnou představu jako Němci? Obývají také Katalánsko, Skotsko nebo Tyrolsko svébytné národy?

Národ a údajně na jeho základě stojící národní stát je možná jen místem, kam se upírá touha – či lépe: místem, kam se lze uchýlit –, protože z evropského snu se nestala skutečnost. Je tedy jen východiskem z nouze? Neproměnila-li se politická Evropa v posledních desetiletích ve vztahovou veličinu, co tu má zbývat jiného než revival nacionality? Aleida Assmannová dostala minulý rok za svou knihu Der europäische Traum (Evropský sen)2 Mírovou cenu německých knihkupců i proto, že nám objasnila, že politické sny – zajištění míru, demokracie i lidská práva – je nutno neustále obnovovat prací, kulturami vzpomínání a tvorbou mýtů. To platí pro národy stejně jako pro Evropu. Na toto zjištění zde chci navázat. Neboť jestliže je národ zásadně čímsi, co může vzniknout prací na snech a mýtech, ale i na základě vzpomínkové kultury, pak by se přece z Evropy také mohl stát národ! Jestliže tolik lidí – reálně, nebo domněle – potřebuje národ, ale přesto si přeje fungující Evropu, jestliže tedy Evropa nesmí znamenat ztrátu nacionality, či jestliže se Evropa dokonce nedokáže nijak zbavit představy a fenoménu „národa“, pak by možná východiskem z debaty, jež uvízla na mrtvém bodě, bylo spojení národa a Evropy.

Tento esej by proto chtěl usouvztažnit dva pojmy, které se v dosavadních diskusích o Evropě většinou ocitají ve vyhroceném konfliktu, totiž pojmy národ a Evropa. Jejich antagonismus byl patrný právě při posledních volbách do Evropského parlamentu. Evropa byla mobilizována proti národu a nacionalismu – a naopak. Jak toto napětí uvolnit? Mohla by se Evropa stát národem? Je snad Evropa už dávno v procesu celoevropského srůstání ve společnost (Vergesellschaftung), jejž by bylo možné označit jako ‚utváření evropského národa‘? Anebo aspoň jako váhavý předobraz takového procesu?

Jde o to, přistoupit k tématu „národ Evropa“ hravým způsobem, jako k intelektuální hříčce. Co když národ není (jen) tím, co si pod ním většina lidí intuitivně představuje, totiž etnicky homogenní jednotkou, která je jednoznačně formována (dominantní) kulturou, jednotkou, na niž se dají napojit tak důležité věci jako identita nebo vlast? Co když představuje naopak proces propojování sociálních a občanských práv, zakládání společenství státních příslušníků, socializaci do prostředí určité kultury anebo faktickou solidaritu, tedy pouto politické jednoty spřádané kolem existujícího solidárního svazku? Co kdyby Evropa dostala šanci stát se podle určitých definic a kritérií národem, a tento národ by pak mohl být koncipován jako národní stát? Byli bychom ochotni o tom vážně diskutovat?

Právě nyní ostatně vycházejí první knihy a články, které se zabývají utvářením evropského národa.3 Noviny Rheinische Post si v dubnu 2019 položily otázku, co bude následovat po národním státě.4 Také sárský ministerský předseda Tobias Hans ve svém příspěvku ve Frankfurter Allgemeine Zeitung nedávno navrhl pojem „národ vlastní volby“.5 Národ, jenž zahrnuje všechny, kdo se k němu hlásí – lhostejno jakého jsou původu. Hans zde měl na mysli Německo, ale nemohl by „národ vlastní volby“ být i cestou k „národu Evropa“?

Co když tedy národy nejsou zdůvodněny ontologicky, nepadají z nebe, nemají žádný zvláštní „bytostný charakter“, ale vznik národa je koncem nějakého procesu komunitarizace, proměny ve společenství (Vergemeinschaftung)? A co když tedy nation-building, state-building a demokratizace probíhají paralelně, jdou ruku v ruce a lze rozumně dovozovat, že občané žijící v EU už v procesu proměny v evropské společenství – a tudíž v utváření národa – v mnoha ohledech značně pokročili? Zděsili bychom se toho? Proto první část eseje uvádí jako motto výrok Ernesta Gellnera, že „národy se vymýšlejí tam, kde předtím neexistovaly“.6

Co když „národ“ neznamená v jádru nic jiného než společně „dát ze sebe […] vzejít státu“, pak v něm po generace společně žít a vzpomínat na budovatelské dílo a zároveň projektovat společnou budoucnost, jak už v roce 1912 německému sociologickému sjezdu navrhoval Max Weber?7 Chtěli bychom pak v Evropě něco takového provést, tedy společně budovat stát? A v daleké budoucnosti cítit při ohlédnutí na náš evropský stát hrdost? Národ a stát – národní stát – oba pojmy u Webera stejně jako u Gellnera figurují v nejtěsnější významové souvislosti.

Anebo pojem národ dnes už úplně vyčpěl? Zadal si pod dojmem aktuálně bobtnajícího evropského nacionalismu už natolik s národovstvím (das Völkische), je v dobovém diskursu tak toxický, iliberální, antidemokratický, xenofobní nebo rasistický, že je jako sémantická projekce pro sjednocenou Evropu, jako kontura vytváření evropského státu už k ničemu? Ale pozor: právě dnešní populisté a nacionalisté – zdánlivě samí anti-Evropané –, kteří ustavičně láteří na EU, to s Evropou myslí možná smrtelně vážně a jsou ve svém uvažování už mnohem dál, než se mnozí domnívají.

Nation und Europa byl od roku 1951 do roku 1990 – ani se tomu věřit nechce – německý pravicově extremistický časopis, na nějž od roku 1990 navazoval časopis Zuerst!. Pro Nation und Europa zpočátku psaly čelní pravicově extremistické osobnosti jako například Hans Grimm nebo Gottlob Berger,8 později také Italové spojovaní s Casa Pound,9 hnutím založeným roku 2003, Francouzi z prostředí francouzské Nouvelle Droite, Švýcaři pocházející z řad švýcarské bankéřské šlechty (a je prokázáno, že odtamtud dnes směřují peněžní toky k AfD) nebo Švédové, kteří byli spojeni s Evropským sociálním hnutím (ESB). Šlo tedy o panevropskou pravicově extremistickou síť a také o první pokus neonacistů nově se na celoevropské úrovni organizovat po prohrané světové válce. V mnoha textech z Nation und Europa je nápadná aktuální souvislost mezi nacionalismem a sociální otázkou, která se jako červená nit vine i tímto esejem. Pokud čteme jednotlivé texty tohoto časopisu, můžeme – mimo základní národovský tón a neakceptovatelnou xenofobii – vznést otázku, zda jsou pravicově extremističtí identitáři nebo nacionalisté skutečnými anti-Evropany. Nejsou někteří z nich spíše zanícenými Evropany, kteří chtějí jak silnou, tak sociální Evropu, jen právě bez té EU, již má na mysli demokraticko-liberální střed?10 Má požadavek sociální Evropy pravicově populistické zabarvení? Ale co je na takovém požadavku špatného? Národ a Evropa – to je velmi ožehavý terén!

Evropská levice se s pojmem národ vyrovnává obtížně, je pro ni vlastně tabu a přibližuje se k němu v nejlepším případě v ochranném obleku. Ale mezi sociology je pojem národa v současné době zmiňován čím dál častěji. Není divu, nelze se mu už vyhnout – tolik je národ přítomný v diskursu každodenní politiky, zejména v diskursu o budoucnosti Evropy. Tak například Peter Brandt, syn Willyho Brandta, se v časopise Junge Freiheit už roku 2010 přimlouval za pozitivní vztah k národu^11 a evropská sociální věda se v současnosti snaží mnohomluvně zkoumat otázku, zda může existovat něco jako „levicový nacionalismus“.12 Ten však už v politické realitě úspěšně zakotvil, vzpomeňme sporného obsahového zaměření hnutí Aufstehen (Vzchopme se) Sahry Wagenknechtové, které chce být sociální a nacionální, nebo na volební vítězství dánského sociálního demokrata Mette Frederiksena v květnu 2019, kterému předcházela programová proměna, stejnou měrou sporná jako jasná: sociálně a nacionálně, tak zněl i zde patentovaný recept nového stranického vedení. Sociální s nacionálním tak spojují pravicové i levicové strany. Ale může tak fungovat evropská sociální demokracie? Kde zůstává klasický levicový internacionalismus? Zůstala tu Evropa nezbytně někde v půli cesty? Je nejvyšší čas osvětlit, co má socialita společného s národem. A pak se podívat, co by to znamenalo, kdyby se Evropa skutečně stala národem. Národ, socialita a Evropa – tyto tři pojmy tvoří stěžejní body mého eseje, v němž bych se chtěla zaměřit na jejich vzájemné pnutí.

Po celé Evropě jsou knihovny zaplněny objemnými svazky o právním nebo kulturním pojmu „národ“, nemluvě o historii vzniku jednotlivých evropských národních států. Bádání o národech existuje od doznívajícího 19. století. Proslulý je esej Ernesta Renana Qu’est-ce qu’une nation?,13 ve kterém se autor věnuje otázce Alsaska; ještě o něm bude řeč. Od šedesátých let 20. století se bádání o pojmu národ zintenzivnilo a právě v devadesátých letech a novější době jej obohatila řada systematických prací.14

Záměrem této práce není líčit rozmanité cesty vzniku evropských národů posledních staletí nebo o těchto národech podávat výklad. Norbert Elias,15 Hagen Schulze,16 Krzysztof Pomian^17 – abychom jmenovali jen pár důležitých autorů takřka nevyčerpatelné literatury – a mnoho dalších badatelů napsalo o tomto tématu stěžejní díla. Jen studie Dietera Borchmeyera Was ist deutsch? (Co je německé?), vydaná roku 2017, má rozsah 905 stran; autor v ní přináší řadu poznatků, nedochází však k jednoznačnému závěru. Možná proto jeho text uvádí citát z deníků Hermanna Bahra z roku 1923: „On se Němec z té své vlastní substance, jíž měl být uzdravován svět, snad sám pomátl.“18 Tedy široké téma. Národ a Evropa? Je vyloučené obojí přiměřeně zpracovat v jednom eseji. Tento esej je pouhým pokusem – jakkoli se to na první pohled vzpírá intuici – pojmy „národ“ a „Evropa“ nově usouvztažnit.

Náš úhel pohledu je úzký, jen jakási skulinka, jíž chceme pohlédnout na pojem národa a vzít přitom v úvahu různé definice a teorie, vždy provázené dvojí otázkou: Mohou dnešní evropské národy, tak jak je známe – Anglie, Španělsko, Francie, Německo, Belgie atd. – být podle těchto definic vůbec ještě označovány za národy? A zadruhé: Hodí se tyto definice národa na dnešní Evropu? Bylo by možné různé definice národa užít na dnešní EU, na proces evropské integrace, proces politického sjednocování, ve kterém Evropa vězí – či uvízla? A pokud ano, co by z toho plynulo? Onu v současné době nanejvýš problematickou diskusi o Evropě snad pomůže prosvětlit průsek, který bych v džungli národů ráda vytvořila různými definicemi národa, abychom konečně nalezli cestu z té obtížné dichotomie, v níž jsou národ, národní stát a Evropa stavěny permanentně proti sobě, místo abychom je vzájemně propojovali.

Přitom klíčem ke vzniku evropského národa by mohl být pokus definovat jako vlastní jádro nacionality nikoli identitu, nýbrž solidaritu, resp. socialitu, jak to provedl francouzský sociolog Marcel Mauss v nedávno objeveném knižním fragmentu z dvacátých let. 19 Naznačuje to už název jeho knihy, Národ či smysl pro socialitu: národ je tam, kde fungují sociální mechanismy. Jeho definice především pramálo souvisí s identitou. Jinak řečeno, pokud by existovala solidární Evropa, pokud by solidarita byla všude v Evropě institucionalizována stejnou měrou a všichni evropští občané a občanky by skutečně rovnou měrou profitovali ze sociálních práv, pak by Evropa byla podle Marcela Mausse národem. A to bez ohledu na to, jaký původ či identitu tito evropští občané mají. Národ je podle Mausse tam, kde solidarita není ničím zpochybněna, kde je jasné, kdo patří k sociálnímu ústrojenství společnosti a kdo ne. Trochu to připomíná známou větu Waltera Hallsteina, jenž Evropu charakterizoval jako „solidaritu skutečností“ („une solidarité des faits“).20 Scény, jako byly ty z poslední eurokrize, kde se politicky tvrdošíjně a s šovinistickým podtónem jednalo o záchranných balíčcích a evropský Sever byl postaven proti evropskému Jihu, by v Evropě byly passé anebo by se problémy řešily aspoň tak civilizovaně jako v případě finančního vyrovnání mezi německými spolkovými zeměmi. Otázka sociálního ustrojení v Evropě je totiž implicitně otázkou konceptu evropské společnosti a otázkou, jak by takový koncept mohl vypadat, ale především jaké by mohl mít šance na úspěch.21

Evropa už dávno vstoupila do fáze vyhraněné horizontální proměny ve společnosti; tento proces může být teoreticky a strukturálně chápán jako paralelní state-building a nation-building, který však v politickém smyslu zatím nevešel ve všeobecnou známost a ani se o něm v tomto smyslu nediskutuje. Zkrátka tam, kde pro občany a občanky reálně vznikalo stále více Evropy, se tento fakt dosud dostatečně neodráží v politické nadstavbě. Tam, kde je společnost dávno evropská a uvažuje evropsky, anebo je aspoň stále evropštější, zůstává politika nacionální. Stále evropštější společnosti chybí společná evropská reprezentace. To, co evropští občané od Evropy požadují, už dávno není totožné s tím, co chtějí či konají šéfové evropských států. Na nic se toto tvrzení nehodí lépe než na handrkování mezi Evropskou radou a Evropským parlamentem, na diskrepanci mezi „řešeními šéfů vlád“ a vůlí občanů – a konkrétně na překvapivou nominaci Ursuly von der Leyenové na funkci předsedkyně Evropské komise, třebaže nebyla v evropských volbách 2019 hlavní kandidátkou. Třebaže původně ani nekandidovala.

Na počátku byla Řeč

„Bude nám potěšením hovořit o evropském národě ve chvíli, kdy se evropské národy rozhodly rozšiřovat na úkor svých sousedů.“

Julien Benda,
Discours à la nation européenne, 1933

Od konce roku 1807 – rok po Napoleonově příchodu do pruského hlavního města, kdy byl po přijetí Hlavního usnesení mimořádné říšské deputace následně zpečetěn i rozpad Svaté říše římské národa německého – přednesl Johann Gottlieb Fichte na berlínské Humboldtově univerzitě čtrnáct přednášek, které byly později zveřejněny pod titulem Reden an die deutsche Nation (Řeči k německému národu). Posluchárny prý tenkrát praskaly ve švech. Fichteho „Řeči“ tlumočí silnou německou potřebu vymezovat se, „ony základní rysy Němců jakožto prvotního národa“, a dnes bychom je označili za text politicky nekorektní, či dokonce nekompromisně nacionalistický.22 Ponechme to na tomto místě bez komentáře. Protože to byl také text, který ostatní zpočátku nebrali tak úplně vážně. Fichteho řeč byla myšlenkovou anticipací, imaginací politické a státní jednoty, která měla německému kulturnímu národu zjednat přiměřené místo ve světě. Chtěl spojit „německé kmeny“ Švábů, Sasů, obyvatel Hesenska a Falce, Bavorů a Prusů. Ale nejenom to. Z dnešního pohledu se to zdá možná samozřejmé, ale tehdy, roku 1807, bylo zapotřebí značné dávky představivosti, aby bylo možné dopracovat se ke konstrukci sjednocených německých kmenů, Pruska a Svaté říše římské národa německého, a představit je jako jednotný německý kulturní národ. Bylo by také možné říci, že Fichte byl místy značně svévolný či troufalý,23 neboť etnické a politické dělení kontinentu se v Evropě nikdy nekrylo.24 Nicméně idea byla na světě: německý národ!

O necelých třicet let později, v roce 1832, se pak příslušníci malých státečků vydali na pochod na Hambašskou slavnost pod heslem „Jednota a právo a svoboda“. O dalších téměř dvacet let později, v roce 1848, byla v kostele sv. Pavla ve Frankfurtu n. Mohanem poprvé koncipována zárodečná politická podoba německé jednoty. V roce 1871 byli poraženi Francouzi, přes enormní potíže generálních štábů, neboť německá vojska si vzhledem k množství dialektů, kterými vojáci hovořili, téměř nerozuměla. Šlo o ohromný emocionální skok směrem k německé jednotě, protože integrace jednotlivých německých států do Německé říše nebyla hračka. Některé regiony, především Království bavorské a Sasko, se stavěly na rozhodný politický odpor.25 Také uvnitř říše provázely tuto zdánlivou „jednotu“ šarvátky různých stran a táborů. Konečně roku 1892 si Bismarck všeobecným sociálním pojištěním neformálně řečeno „koupil“ podporu německé sociální demokracie říši.26 A dalších téměř třicet let nato, v roce 1918, si emancipační vzepětí po první světové válce vynutilo odstranění monarchie a ve volbách podle všeobecného, tajného, přímého a rovného volebního práva si poprvé všichni němečtí občané zvolili německé Národní shromáždění. Poprvé se voleb účastnily i ženy.

Od roku 1807 do roku 1918, to jest od myšlenky politického národa ke vzniku první německé republiky, k výmarské republice, uběhlo sto deset let! Také ve 20. století útvar, který je dnes obvykle považován za německý národní stát, ještě několikrát změnil své hranice i ústavu, naposledy po roce 1989. To není tak dávno. Většina lidí však nezasazuje sama sebe do historického kontextu. Jen málokdo pomyslí na to, že věci – především tak abstraktní entity jako stát a národ – byly dřív prostě jiné. Ještě méně lidí si dokáže představit, že by podobnou proměnou mohla záhy projít i jejich vlastní politická nadstavba, dnešní národ. Anebo že je tato proměna nevyhnutelná, neboť národy přicházejí a odcházejí – jsou to „kulturní produkty zvláštního ražení“. Některé jsou přitom baleny jako národní státy, jiné nikoli.27

Změnu politické nadstavby, přechod z jednoho systému, jedné státní formy v jinou nazýváme s odstupem času „dějinami“. Postihnout historické periody však můžeme teprve tehdy, až se uzavřou. Dnes můžeme zpětně konstatovat, že výmarská republika trvala od roku 1918 do roku 1933. Můžeme také říci, že počátek sjednoceného Německa lze datovat do roku 1990 a že sjednocenou Evropu ve smyslu „stále těsnější unie“ definovala roku 1992 Maastrichtská smlouva. Nemůžeme však zatím říct, co přinese budoucnost. Jasné je zřejmě jen to, že to bude zase něco jiného, neboť takový je normální chod dějin. A je nasnadě, že právě nyní nastal čas zlomu – a že situace na evropském kontinentu není stabilní. Nastala tedy doba pro národ Evropanů?

Na cestě ke vzniku německého národa bychom mohli uvést mnoho jiných dat a událostí. Ona výše zmíněná – roky 1807, 1832, 1848, 1871, 1883 a 1918 – v každém případě odpovídají – ať náhodou, nebo ne – různým strukturálním definicím národa. Fichte ve své řeči představil „omezené a suverénní společenství“;28 Hambašská slavnost je místem národní vzpomínky, kde vzniká nacionalismus v podobě sociálního hnutí, je to začátek národa jakožto „duše“, jako „duchovního principu“,29 je tudíž „výrazem přání žít společně“. Kostel svatého Pavla (tzv. frankfurtský sněm) zase reprezentuje národ, který si cestu k národnímu státu razí formou ústavy (tak tomu ani zdaleka není v případě každého národa), reprezentuje tedy právní definice národa, které se zaměřují na rovná občanská práva a schopnost politické projekce moci. Jde především o francouzské definice národa převzaté od Marcela Mausse^30 a Pierra Rosanvallona^31. Abbé Sieyès přišel už roku 1790 s touto formulací: „Národ je souborem sjednocených jedinců, kteří podléhají společnému zákonu a jsou zastoupeni týmž zákonodárným shromážděním.“32 Ale politická moc má pro pojem „národ“ ústřední význam i u anglosaského teoretika Anthonyho Giddense nebo u pražského rodáka Karla W. Deutsche, původem z Prahy. Nemluvě o moci vojenské, kterou v našem výčtu milníků vedoucích ke vzniku německého národa zastupuje německo-francouzská válka z let 1870–1871. Války, resp. vzpomínky na válku přispívají ke vzniku národů – vyžadují totiž oběti, rodí se z nich oddanost národu a společná sláva. Skvěle se hodí pro tvorbu mýtů i pro kultury vzpomínání, a proto je pro Aleidu Assmannovou prvním poučením z národních dějin výchova k míru.33 Nakonec přišlo německé sociální pojištění z roku 1883 a s ním institucionální stabilita a strukturní společenská proměna právního a říšského národa, jež přesně naplňuje onu definici národa Marcela Mausse: národ jako „materiálně […] integrovaná společnost“34. A pak je tu samozřejmě emancipatorní akt voleb do prvního německého Národního shromáždění roku 1918, který cestou rovného volebního práva centrálně petrifikoval společenskou demokratizaci, a tím dal občankáma a občanům Výmarské republiky to, co Pierre Rosanvallon nazývá sacre du citoyen (posvěcení občana): občanskou rovnost před zákonem, především při volebním aktu. Neboť volby rozhodují o moci určitého národa, většinou formou volební porážky momentálně vládnoucí mocenské elity. Společný volební akt stmeluje. Slyšíme tu Sieyèsovo „...jsou zastoupeni týmž zákonodárným shromážděním“. Národ zde znamená možnost společně volit na základě rovného práva^35 a určovat otázku moci. I proto má aktuální rozhodnutí o volbě Ursuly von der Leyenové předsedkyní Evropské komise tak zásadní význam. Princip hlavních kandidátů byl čímsi víc než pouhou drobností: šlo o proces evropské demokratizace přesně ve smyslu výše uvedené definice národa – volit společně a rozhodovat o mocenské otázce – šlo o dosažení sacre du citoyen, o prvek nation-building v Evropě. Evropskému parlamentu se tuto otázku moci tentokrát nepodařilo rozhodnout ve svůj prospěch.36 Převahu získala Evropská rada. V letech 2019 až 2024 bude třeba sledovat důsledky této volby pro evropskou demokracii obecně a pro mandát Ursuly von der Leyenové zvláště.

Utváření německého národa 19. století naplňovalo každým z uvedených dat různé strukturní definice národa, jako by šlo o to, odškrtávat si kolonky ve formuláři „Už jsi národem?“. Dnes už ostatně existují podobné definice i ve formě poradenské literatury (How to make a Nation?),37 kde se utváření národa servíruje docela jako kuchařský recept. Vezmi jednu dávku představy o společenství, porci sociálního hnutí, tlustý krajíc ústavy a projekce politické moci, špetku moci vojenské, dobrý podklad tvořený sociálním zabezpečením. Pak obdař občany jednotnou státní příslušností tak, že založíš společenství státních příslušníků.38 A nakonec hojně okořeň emancipatorními a participativními hnutími a prosazením všeobecné zásady politické rovnosti pro všechny. Dále postav hodně škol a jiných vzdělávacích zařízení, která budou ustavičně vyprávět o národu, aby v něj opravdu všichni uvěřili. Vyber pár emocionálních míst vzpomínání a především symbolů, které tento národ reprezentují. Ve zmíněném průvodci představuje národní symbol Německa pračka značky Bosch: že by právě to zakládalo povědomí o identitě? Že by se lidé právě proto cítili jako Němci? Já osobně bych si raději vybrala boty s vysokým podpatkem, které jsou v knize s odkazem na tango uváděny jako symbol Argentiny.

Takže šest nebo sedm křížků – a národ je tu! Německo tuto cestu v posledních dvou staletích už absolvovalo, jiní tak daleko nedospěli. Bylo to jen štěstí? Dějinná náhoda? A co z toho vyplývá pro Evropu a pro Evropskou unii? Jde o zásadní otázku, zda je národ „jen“ společenstvím politické vůle, nebo ke svému vzniku potřebuje jako základ předpolitickou substanci identity (jazyk, kulturu, historii) – a pokud ano, do jaké míry. A o otázku, zda je pospolitost občanů státu dostatečným tmelem národa, a zda tudíž evropské občanství může položit základ „evropského národa“. Pokud tedy národ není myšlenkově odvozen od presociální substance, nýbrž od aktu projevené vůle, pak by měl evropský národ rozhodně šanci. Musíme se jen rozhodnout, že se od nynějška chceme stát „národem Evropanů“.39 Ale ani v případě presociální substance si Evropa nestojí tak špatně, neboť náš kontinent se právě nachází uprostřed procesu proměny v evropskou společnost. Právě formuje svoji sociální substanci. Mohlo by se tedy stát, že Evropa perspektivně vyhoví oběma kritériím nutným pro vznik jednotného národa.

Pro Německo všechno začalo jednou veřejně pronesenou řečí. Mohlo by tomu být stejně i v případě Evropy? Roku 1932 napsal francouzský filozof a intelektuál Julien Benda, známý liberální myslitel své doby, svůj Discours à la nation européene (Projev k evropskému národu). Nic nebylo provokativnější a zároveň absurdnější než představa evropského národa, politického společenství zvaného Evropa – v roce 1932, kdy Evropané vězeli až po krk v krizi, která za několik let vedla ke druhé světové válce a k holokaustu a která evropský kontinent opět utopila v krvi. Julienu Bendovi neuniklo, že píše proti duchu doby. Ve svém eseji, oslnivém pochodu v sedmimílových botách po dvou tisíciletích evropské historie, srovnával Hitlera a Mussoliniho, aktéry světové války, k níž se pomalu schylovalo, se všemi potentáty, panovačnými králi a mocichtivými císaři, které Evropa mezi Justiniánem, Karlem V. a Napoleonem viděla, aby přišel s tímto zásadním argumentem: Evropa nemůže vzniknout shora a násilím. Musí být sjednocena evropskými občany zdola. Od Oty I. Velikého přes Fridricha I. Barbarossu, Karla V. až po Napoleona přicházeli různí vládci s úmyslem sjednotit Evropu pod vládou rovného práva. Násilím a dobýváním to však nešlo. Ale nyní, píše Benda, je tomu jinak. „Zrodila se idea Evropy“,40 zapůsobil hegelovský princip: evropská nejednotnost přivodila Evropě tolik bolesti, že se proti tomu teď formuje idea evropské jednoty.

Stať, která by těžko mohla být aktuálnější. Benda si byl jist: doba evropské myšlenky, kdy tuto ideu budou proti tomu kterému vládci obhajovat Evropané sami, jednou přijde. Jednalo se o jakousi intelektuální anticipaci liberální republikánské občanské Evropy, oddané duchu osvícenství. Že by dnes snad konečně přišla ona doba, kdy se Evropa sjednocuje zdola a tím nejlepším republikánským způsobem se prosazují rovná občanská práva všech Evropanů a Evropanek? Jisté je, že teď už dlouho na této myšlence pracujeme. Málokdy jsme tolik mluvili o evropských občanech, málokdy v novější historii probíhaly po celé Evropě veřejně tak intenzivní spory o jejich právech, například o právu určovat, kdo povede Evropskou komisi. Emmanuel Macron se v dopise, který byl zveřejněn zároveň ve 28 zemích,41 neobracel před evropskými volbami na šéfy evropských států a vlád, aby je vyzýval k větší míře evropské integrace. Nikoli, obracel se přímo na „citoyennes et citoyens européennes“ a vyzýval je, aby se sami aktivně zasazovali o demokratickou Evropu.42 Od evropské integrace k evropské demokracii. Změna paradigmatu?

Když k letopočtu 1932 přičteme sto deset let, které potřebovalo Německo ke vzniku svého národa, dostaneme se do roku 2042. Ode dneška by tedy trvalo ještě necelých pětadvacet let, než by se Evropa proměnila v národ. Jednu generaci. Pokud bychom vytvořili analogii mezi projevem Juliena Bendy a zmiňovanou Fichteho řečí, mohli bychom u Bendy spatřovat východisko k utváření evropského národa a státu, během něhož dnešní Evropská unie, podobna národům 19. století, takříkajíc prochází různými etapami vzniku národa.

Rozhodně jsou patrné indicie tohoto procesu. Vznikají evropská sociální hnutí („evropský Hambach“), která artikulují přání evropských občanek a občanů žít společně.43 Existuje přání přijmout evropskou ústavu („evropský frankfurtský sněm“).44 Dále tu máme jednu – sice problematickou, ale přesto existující – projekci politické a vojenské moci („evropskou bezpečnostní a obrannou politiku“). Kromě toho požadavek europeizace sociálního zabezpečení v Evropě (viz např. „evropské pojištění pro případ nezaměstnanosti“),45 neboť velká většina Němců (75 procent) spatřuje pravý důvod většiny problémů EU v sociálních a hospodářských rozdílech.46 A aktuálně se s ohledem na problém hlavních kandidátů a na politickou přetahovanou mezi Evropským parlamentem a Evropskou radou naskýtá otázka, kdo v Evropě vlastně rozhoduje – občané, anebo státy? To všechno by bylo možné opatrně vložit na misku vah ve prospěch latentního vznikání Evropy, v němž se mísí prvky evropské demokratizace s požadavkem evropské (sociální) státnosti a ve kterém sílí celoevropská touha občanské společnosti být v Evropě reprezentována společným politickým vedením.

Evropský národ, formovaný v dlouhém procesu proměny v evropskou společnost (svět evropské vědy a výzkumu, volný pohyb, evropský pracovní trh, turismus, zahraniční pobyty v rámci programu Erasmus atd.), by se mohl nakonec, až bude tento proces za jednu generaci kolem roku 2042 uzavřen, konstituovat coby republika, tak jako většina národních států předcházejícího století (Maďarsko, Rakousko, Německo).47 Bylo by to vlastně tak nemožné? Šlo by o pouhou náhodu nebo historické štěstí, anebo by k tomu bylo potřeba také trochu politické vůle? A kdo tedy představuje ony společenské síly, které tuto změnu snad chtějí – a kdo proti ní vznáší námitky? Kdo proti ní už teď brojí? A kdo by byl silnější, kdo by měl většinu, kdyby došlo na lámání chleba? Mohla by idea evropského národa generovat velké společenské většiny v celé Evropě? A není snad docela dobře možné, že se na evropském kontinentě v současné době právě touto otázkou intenzivně zabýváme – aniž ji pojmenováváme? Jestliže se otážeme, jak občané na stupnici od nuly do deseti hodnotí Evropskou unii, pak většina z nich skončí někde uprostřed – u pětky. Pětka je příliš dobrá na to, aby chtěli z EU vystupovat. Dexit, Polexit, Frexit nebo Rexit proto nejsou reálné politické perspektivy. Dokonce i takzvaní populisté vědí, že by si tím body nezískali. Ale pětka není ani dost dobrá na to, aby se lidé v Unii cítili dobře, jestliže škála sahá až k desítce. Existuje tedy prostor na to, aby se rozpětí mezi pětkou a desítkou na stupnici naplnilo kreativními nápady, kam by se měla Evropa na své cestě ubírat. Proč neumístit představu „evropského národa“ na desítku této stupnice? Vždyť tam nemusíme dospět hned. Kdo má však jasný cíl, ten aspoň ví, co má dělat. Spadnout z pětky na nulu a rozpadnout se? Anebo se postupně propracovávat od pětky k desítce, přibližovat se ideji evropského národa, dát Evropě ústavu, založit evropský stát? Možná že právě tato otázka se na evropském kontinentě objeví v následujících letech. „Ça passe ou ça casse,“ říkají Francouzi: Buď to projde, anebo zajde.

Současníci určité epochy nemají možnost pochopit, uprostřed jakého historického procesu se nacházejí, napsal jednou Stefan Zweig. Ostatně jako evropský národ si případnou budoucí evropskou konfederaci představoval i zmíněný Ernest Renan: byl přesvědčen, že taková konfederace pravděpodobně nahradí dnešní evropské národní státy, protože národy nejsou nic věčného, politická vůle se může měnit.48 Stejně jako vůle usilovat o evropský národ – anebo taky ne…

Pokud vezmeme v úvahu výše uvedené prvky na cestě k vytvoření národa, mohli bychom argumentovat tím, že to s potencialitou EU stát se národem nevypadá vůbec zle. Z posledních voleb do Evropského parlamentu v květnu 2019 vzešlo v mnoha evropských zemích nikdy nevídané proevropské občanské hnutí. Evropské iniciativy grass-root (zdola vyrůstající hnutí), nevládní organizace (NGO), transnacionální strany (Volt Europa, DiEM25), kam se jen člověk podíval. Iniciativa #pulseofeurope dokázala celé měsíce plnit každou neděli německá náměstí proevropskými demonstranty. Vznikaly evropské kulturní projekty, rozšiřovaly se programy typu jízdenek interrail pro mladé lidi. Byl zveřejňován jeden evropský manifest za druhým, mimo jiné i různé návrhy ústavy.49

Na sociálních sítích koloval před volbami fiktivní evropský pas,50 pravděpodobně nejlepší způsob vnější prezentace každého politického společenství. Bez pasu není státu, bez státu není pasu: Ten, kdo hovoří o evropském pasu, sní vlastně o evropském státu. Politický systém existuje v Evropě už dávno v podobě Evropské komise, rady a parlamentu. EU má dlouhou institucionální tradici a vytříbené politické struktury, jen stále ještě žádnou ústavu ve vlastním slova smyslu. Národní stát je institucionální rámec, v němž určitý národ převádí svou svébytnost a jednotu do politické formy.51 Ještě jednou se vraťme k Maxi Weberovi: pokud bychom chtěli dát vzejít evropskému státu, stal by se z nás národ. Stát utváří národ a naopak. Národní stát vzniká ze symbiózy. „Národní stát, který existuje v rámci komplexu jiných národních států, je souborem institucionálních forem vlády udržujících administrativní monopol nad daným teritoriem s vytyčenými hranicemi, jeho vláda je dána zákonem a přímou kontrolou nad prostředky vnitřního i vnějšího násilí,“ napsal (liberál) Anthony Giddens v roce 1987.52 Pokud je toto šablona národního státu, neměla by Evropa v rukou tak špatné karty pro to, aby svůj latentní proces vytváření národa materializovala utvořením evropského národního státu. Však také Evropa roku 2003 jeden pokus o evropskou ústavu už učinila, ten však neuspěl. Ale co vlastně brání Evropě v druhém rozběhu?

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Co je to národ?.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.