© Milan Macho, 2021

ISBN 978-80-242-7681-6

Rodičům,

kteří už nežijí

Děj a postavy románového příběhu

jsou smyšlené,

naopak jeho pozadí odpovídá

historické realitě.

Naše historie není holubičí,

jenom naše pokrytectví

je nekonečné.

Jan Procházka, 1968

Kapitola 1

Vzdušný mamut si torpéduje trasu mezi hustými mraky. Chvilku jako by si líně hověl na naduté peřině. Pohupuje se a lebedí si.

Muž s tváří nalepenou na okno dychtivě čeká, kdy postřehne trhlinu v oblacích a spatří ji. Co bude první, co zahlédne?

Úzkou chodbičkou mezi sedadly prochází letuška. Je štíhlá, tmavovlasá, z modrých lodiček s vysokým podpatkem se tyčí nohy, za které by se nestyděla ani Marilyn Monroe (všiml si jich už brzy po startu). Dívka kamenným pohledem kontroluje, jestli všichni pasažéři uposlechli nařízení o připoutání k sedačce. Letmo se na něj strojeně usměje, pak opět nasadí komisní pohled a pohupujíc se v útlých bocích pokračuje k zádi trupu letadla. Co si myslí o tom nedbale elegantním pasažérovi, který očima probodává husté mraky za sklem? Nic.

Muž matičku rozkrojenou Vltavou na dvě části už zahlédl a všechno se v něm sevřelo.

Jak dlouho jsem ji neviděl?

Otevírá se mu pohled na dlouhý nekonečný temný pás, rozsekaný pravítky sedícími na kamenných pilířích. V uších mu najednou naskakuje melodie, odkudsi zdálky bublající tóny, jak se pramének těžce dere ze země. Trvá to jen chvilku a už se rozlévá do širokého koryta.

Ty vole, snad se nerozbrečíš!

Nad Vltavou Pražský hrad, desítky věží, domino z tisíce červených střech, tady Zlatá kaplička, spartakiádní stadion… Všechno je staré, a přece nové.

* * *

Vidí to, jako by to proběhlo včera.

Na písečné ploše o gigantickém rozměru šedesáti tisíc metrů čtverečných si připadal jako mravenec. Bylo mu dvanáct a půl, srdce měl až v krku, protože si uvědomoval, že je z tribun stadionu sleduje dvě stě osmdesát tisíc párů očí. Jeho a patnáct tisíc šest set dalších kluků, cvičenců II. celostátní spartakiády. Všude slyšel, že bude cvičit na největším stadionu světa. Stál na značce v bílém nátělníku, červených trenýrkách a bílých plátěnkách jako přikovaný, a než zazněly první tóny doprovodné symfonické hudby, z reproduktorů se na všechny strany rozléhal hlas kluka, který mohl být přibližně stejného věku:

Ať mládí naše zítřky dobývá / ať všem hřmícím strojům velí rozum / a naše ruka tvořivá / chcem všichni prožít sedm mladých let / ať zvoní práce, ať kvete svět.

Nepředpokládal, že jeho rozum bude někdy velet hřmícím strojům. Nemyslel na nic jiného než na to, aby něco nepokazil, aby udržel zákryt, aby nezakopl nebo neuklouzl… Naštěstí necvičil bezprostředně pod hlavní tribunou, to by měl ještě větší trému, protože by se ocital přímo na očích prezidentovi Antonínu Novotnému.

Když zazněly první tóny, uklidnil se a pak už cvičil jako stroj.

Buď připraven k práci a obraně vlasti! Z komentáře v dokumentárním filmu, který o spartakiádě natočil režisér Jaroslav Papoušek, se pak dozvěděl, že svou účastí na vystoupení dokázal, že připraven je.

Večer po vystoupení si ho doma dobíral podezíravý otec, který se šel na něj na Strahov podívat: „Žes byl mezi těma, co se nevešli na plochu?“

Vytřeštil na otce oči.

„No, neviděl jsem tě tam.“ Odmlčel se, ale když Michal dál nechápavě zíral, otec pokračoval: „Některý kluci museli přeskákat zábradlí a skončili v hledišti! “

Michal věděl, že otec je nepřítelem spartakiády. Na tu předchozí synovi nedovolil nacvičovat, údajně proto, že byl v dětství často nemocný a lékařka nedoporučovala delší pobyt na slunci. I když byl Michal vcelku vnímavé dítě, tenkrát ještě nechápal, že hromadná cvičení slouží ideologické propagandě režimu, nevěděl, že je to jeden z mála produktů, kterými se může totalitní stát světu pochlubit. A vlastně mu to bylo jedno i později, kdy už prozřel. Většinou je člověk tvor kolektivní, kdyby to bylo na něm, určitě by cvičil, protože byla kolem toho spousta legrace, na Strahově stánky s jinak nedostupnými pomeranči, s párky a hořčicí, škádlení a balení holek, které cvičily svou skladbu… Ale taky nekonečné čekání při generálce, vedro, žízeň a nevychlazená limonáda. Nakonec úchvatný pocit hrdosti, když dozněl poslední tón doprovodné hudby.

„Já jsem to celý odcvičil,“ ujišťoval Michal kategoricky otce, „žádný zábradlí jsem nemusel přeskakovat.“ Vůbec si nedovedl představit to zklamání, kdyby byl mezi těmi, kteří se několik měsíců snažili marně…

„Ještěže bylo tolik zkoušek a generálka. To jsou břídilové, ty cvičitelé! “ hřímal otec, ale pak plácl syna po rameni. „Jsem moc rád, žes to zvládl.“

* * *

Boeing s ohlušujícím rachotem dosedá na přistávací plochu ruzyňského letiště. Michal opět cítí pařát svírající mu hruď.

V příletové hale ho podle předpokladu nikdo nečeká. Nedal zprávu, kdy přesně v Praze přistane. Nepotřebuje vítací delegaci, rozhodně ne tuhle, a navíc ne v takovouhle chvíli. Ještě si svých příbuzných užije, až mu to bude trhat vlasy.

Nastupuje do letištního taxíku. Postarší taxikář je výřečný a kupodivu nezačíná hovor konstatováním, že máme dneska hezkej den.

„Vracíte se z nějaké příjemné cesty?“

„Ani bych neřek.“

„Omlouvám se, samozřejmě mi do toho nic není.“

„Nemusíte se omlouvat, já se nevracím… Vracet se budu, až pojedu opačným směrem. Jsem sice původně zdejší, ale už hodně dlouho žiju v cizině. Přiletěl jsem bohužel na funus, ale jak to bude možný, zase se odtud vzdálím,“ svěřuje se Michal.

„Ani se vám nedivím,“ překvapuje taxikář.

„Myslel jsem si, že tohle, co děláte, je dobrej džob… “

„Když vás někdo nezapíchne nebo nezastřelí, tak celkem jo.“

„Tady se vraždí taxikáři?“ diví se Michal.

„Čas od času, ale nebojte se, není to tady žádnej Bronx,“ usmívá se řidič. „Hodně z nás je ozbrojených. Sichr je sichr.“

Před hotelem se Michalovi protáčejí panenky, když mu taxikář sděluje požadovanou sumu. „Nejste z levnýho kraje,“ ušklíbne se.

Taxikář beze slova pokrčí rameny.

„Vidím, že ve šponování cen by mohli bejt pražský taxikáři mistry světa,“ vzdychne Michal a rezignovaně sahá do peněženky.

„Hloupej vtip,“ čílí se taxikář, přesto úslužně vytahuje z kufru auta Michalovo zavazadlo a podává mu ho se slovy: „Pane, můžete si to zkusit, jezdit ve dne v noci, v zimě na náledí… “

„Pane,“ reaguje Michal jízlivě, „nemůžu, protože mám slabej žaludek.“

„Tak se poblij,“ sykne taxikář sám pro sebe a souká se za volant, řadí rychlost a bezodkladně vyráží zpět za svým džobem.

Nevelký hotel na pražské periferii si Michal vybral, aby to neměl daleko do centra, protože ze zkušenosti věděl, že v centru vládnou nehorázné ceny. Není chudý, přesto je celý život zvyklý šetřit. V dětství, když se jednou za čas otec uvolil vzít rodinu do restaurace, vždycky bral před objednávkou zřetel i na ceny. Senzitivnímu Michalovi se opakující se rituál zažral pod kůži. Tenhle hotel si vybral i proto, že měl v noci rád klid, nenáviděl drnčení tramvají, troubení a vrzání brzd autobusů pod oknem od časného rána.

Hotelový pokoj ve třetím poschodí není rozlehlý, ale je celkem přívětivý, s malou koupelnou, poměrně velkou obrazovkou televize a výhledem do stráně zarostlé stromy a divokými keři. Hlomoz tramvají sem doléhá vzdáleně, naprosté ticho by ho právě v tuhle dobu nejspíš děsilo.

Osprchuje se, vyloží zavazadla, svršky úhledně narovná do skříně a do prádelníku, na hodinku se natáhne a pak se vydá za rodiči.

* * *

Když přijel Michalův a Erikův otec Hynek, kluk z vesnice v česko-rakouském pohraničí, do Prahy, propadl sportovnímu fandovství. S hlavou přilepenou k rozhlasovému přijímači hltal slova reportéra Josefa Laufera, jenž se svým pověstným šarmem líčil v únoru osmatřicátého roku průběh hokejového utkání, ve kterém nastoupili hráči se lvíčkem na prsou proti soupeřům s hákovým křížem v zápase o třetí místo na mistrovství světa. Jen několik hodin před prvním buly pronesl v říšském sněmu Hitler agresivní projev, z něhož čouhala nadřazenost německé rasy a výhrůžky Rakousku a Československu. Když Němci před utkáním pozdravili celý stadion hajlováním, přeplněné tribuny na Štvanici na to odpověděly pískotem a dupáním. Vehnaly tím borcům vedeným Matejem Bucknou, Kanaďanem narozeným slovenským rodičům, síly do svalů a bojový duch do myslí. Co víc mohli dokázat mladí muži na bruslích a s pukem na hokejkách než na ledě pokořit Němce, jejichž vojáci se připravovali zardousit mladou československou demokracii?

Hynek u rádia vnímal, jak mu divoce tluče srdce, ale už brzy po začátku zápasu si mohl s Lauferem zakřičet: „Góól! “ Bucknovi hoši, hnáni sborovým skandováním fanoušků „Do toho! Do toho!“, dokázali v polovině druhé třetiny zásluhou Malečka vstřelit druhý gól. Pak svůj herní tlak ještě vystupňovali a Troják zvýšil na rozdíl tří branek!

Vnímavý posluchač rozhlasu vyrozuměl, s jakou radostí Laufer v reportáži referuje o převaze československých hokejistů. To už zavání funusem, co říkáte, Herr Hitler? posmíval se v duchu Hynek německému vůdci. Bylo to dětinské, a to ještě netušil, že naposledy pociťuje hrdost, kterou pak Češi na mnoho let ztratili.

* * *

Jednoho říjnového rána v osmatřicátém roce si Hynek koupil České slovo, kde na první straně stálo: Velký vlastenec odstoupil. Po mnichovské dohodě o odstoupení pohraničních území Československa Německu, kterou podepsali představitelé Velké Británie, Francie, Německa a Itálie, neviděl Edvard Beneš smysl v tom, aby pokračoval v roli prezidenta republiky, a proto abdikoval. Za několik dní opustil se svou ženou Československo. Uchýlili se do Londýna, čímž dal Beneš jasně najevo, že ačkoli studoval na pařížské Sorbonně, v Paříži se zasnoubil s Annou Vlčkovou (změnila si křestní jméno na Hanu a on Eduarda na Edvarda) a Francie bývala jeho srdeční záležitostí, nedodržení vzájemné spojenecké smlouvy ze čtyřiadvacátého roku mu způsobilo životní trauma. Začal věřit spíše ve spolupráci s Británií a USA. Zpočátku vystupoval jako soukromá osoba, první politický projev pronesl při cestě do Spojených států, kde se při soukromém a zpočátku utajeném rozhovoru setkal s americkým prezidentem Rooseveltem. Po návratu do Londýna byl vůdčí osobností československého zahraničního odboje a předsedou exilové vlády.

V listopadu osmatřicátého roku se stal prezidentem právník Emil Hácha, dlouholetý předseda Nejvyššího správního soudu. Druhá republika dostala nový oficiální název Česko-Slovensko, trvala pouhých sto šedesát sedm dní, skončila osamostatněním Slovenska a německou okupací Čech a Moravy. Patnáctého března devětatřicátého roku začala německá armáda obsazovat české a moravské území a o den později vydal Hitler na Pražském hradě výnos o ustavení protektorátu Čechy a Morava. Na Slovensku vznikl pod pohrůžkou maďarské okupace samostatný stát, Slovenská republika, spojenec nacistického Německa. Hácha se snažil zabránit rozpadu Československa, ale nepodařilo se mu to. Seděl na Pražském hradě až do května pětačtyřicátého roku, kdy byl zatčen na zámku v Lánech, a o měsíc později zemřel v nemocnici pankrácké věznice na zápal plic, protože mu nikdo nechtěl přiznat zvýšenou lékařskou péči.

Tragédie Háchovy role spočívala v tom, že nakonec ztratil důvěru jak exilové vlády, tak i německých okupantů, usoudil Hynek.

Patřil k mužům pověstného ročníku jedenadvacet, ale kvůli těžkému plicnímu onemocnění ho za války neposlali na nucené práce do Reichu. Místo toho žil v Praze na svobodárně, kde jeho starší bratr pracoval jako vrátný a současně tam bydlel. V pražské kavárně Vltava se Hynek seznámil s Magdou Švarcovou, která nosila účes jako Hana Vítová (a vůbec jí byla podobná) a která byla na rozdíl od něj rodilá Pražačka křtěná Vltavou. Hráli jim při tom Melody Boys a kavárnou se nesl podmanivý hlas R. A. Dvorského. Jedno měli společné: Magdina matka pocházela ze staré pražské německé rodiny, Hynkovi předkové z otcovy strany žili kdysi dávno v Rakousku (s příjmením Strobl bez háčku), ale Hynek neměl o rodokmenu žádné povědomí.

* * *

Jednoho únorového dne v pětačtyřicátém se vrátil z rande, jehož valnou část strávil s budoucí manželkou v jakémsi domovním krytu, a vyděsil se: jeho pokoj na svobodárně měl o dva vchody víc! Průchoďák z něj udělal zásah bomby při nečekaném americkém náletu. S leteckým bombardováním Prahy se v tu dobu nepočítalo, ale zhruba pětinu letadel, mířících původně na Drážďany, zavál silný vítr a naprostá dezorientace pilotů nad hlavní město protektorátu Čechy a Morava.

Nechápu, jak mohli bejt Američani takhle přiblblí, že nerozeznali Prahu od Drážďan, zlobil se v duchu Hynek. Drážďany byly rozbitý z předešlých náletů, kdežto Praha byla netknutá. Ten jejich velitel musel bejt nalitej jako kbelík!

Tragický omyl předčasně ukončil život sedmi stovkám civilistů, neboť nečekaný nálet byl občanům oznámen teprve pět minut předtím, než začaly bomby na Prahu dopadat. Kdyby byl Hynek v tu dobu ve svém mládeneckém pokoji, patrně by se Michal ani Erik nikdy nenarodili.

Kapitola 2

Hřbitov je rozlehlý, zakrytý mohutnými kaštany. Potkává tu převážně ženy v silně pokročilém věku, jak se šourají k hrobům svých dávno pohřbených manželů, některá s malou konévkou na zalití, většina s rostlinkou v květináči. Občas se mezi hroby pohybuje i nějaký ten mužský.

I Michal nese květináč s azalkou, což je trvalka, která by se mohla dožít dokonce jeho příští návštěvy za několik let. Ale proto ji nekoupil; je lososové barvy, kterou měla matka moc ráda, zatímco otci to bylo celkem jedno. Protože Hynek Štrobl byl člověk praktický a spořivý (Michal to má po něm), obdarovávání květinami nikdy nepřeháněl. Raději volil praktické dárky, například koženou peněženku, nepříliš drahou kabelku, šátek nebo rukavice. Na Vánoce byl štědřejší. Dárek, který Michala nejvíc potěšil, byla v jeho deseti letech kytara. Nenápadně stála za nastrojeným stromkem, skoro v koutě místnosti, zčásti krytá rohem nábytkového sekretáře. Když ji zpozoroval, vyskočil, div že nepovalil stromek. To se, pokud si Michal dobře vzpomíná, jednou podařilo otci, ještě s hořícími voskovými svíčkami, ale včas zasáhl. Jedna větvička přesto uhořela, většina ozdob však zůstala na svém místě, zbylé znovu navěsil Michal, zatímco maminka se zotavovala z šoku a otec nepřetržitě nadával.

Protože Michal na hřbitově už dlouho nebyl, má problém najít hrob rodičů hned na první pokus. Hrob je upravený, jak vidno, bratr Riky se mu věnoval. Na volné místo pokládá květináč s azalkou a chvíli stojí s pohledem upřeným na pomník se jmény rodičů a myslí na to, že k nim brzy přibude další jméno. Co tomu říkáte, tati a mami?

Místo odpovědi někde zazpívá kos a za chvíli se za hřbitovní zdí prožene rozrachtaný autobus.

Zapomněli jste svýho syna hlídat? myslí si a zvedne oči vzhůru. Já vím, vy byste chtěli, abych nad ním držel ochrannou ruku já, ale já jsem daleko. Jeho žena je tady od toho, aby se starala, ale nevím, jak dobře to dělala… Slušný lidi se mají hlídat navzájem, ty živý i ty mrtvý. Mrtví na to mají víc času, protože tam nahoře, aspoň předpokládám, není taková honička jako tady. Pánbůh to sám neobsáhne, zvlášť proto, že se k němu obracejí všichni, slušný lidi i lotři, a on je musí napřed třídit, což je úmorná a nezáviděníhodná řehole.

* * *

Kdysi se Pánbůh slitoval právě nad Michalem. Modlili se k němu otec i matka.

Poprvé vykoukl na svět dvanáct týdnů před pětadvacátým dnem měsíce, jemuž se po velkou část jeho života říkalo Vítězný únor a později komunistický puč. Vítězný byl jak pro koho. Pro Michalovy rodiče a jejich přátele nikoliv. Vyhrála lůza nad zbabělci a odskákali to nevinní, kteří puč nezosnovali a ani mu nemohli zabránit. Kdyby se postavili na odpor, policie, armáda a Lidové milice ovládané komunisty by je smetly.

Jako malému klukovi se mu po vcelku běžném úrazu vytvořila v těle píštěl a tu napadl zákeřný bacil. Musel na několik operací, rodiče z toho byli na mrtvici, báli se o synkův život.

Tehdy byly módou soukromé nahrávky gramofonových desek. Rodiče se Michalovi po mnoha letech přiznali, že si jeho dětský hlásek nechali zaznamenat pro případ, že by došlo k nejhoršímu, aby na něj měli vzpomínku. Všichni tři seděli v nahrávacím studiu a normálně si povídali, jak si povídají rodiče s dítětem. Byli překvapení, jak je při tom Míša bezprostřední. Otec ho tedy vyzval, aby zarecitoval nějakou básničku, načež chlapec spustil:

Polámal se mraveneček / ví to celá obora / o půlnoci zavolali / mravenčího doktora / Doktor klepe na srdíčko / potom píše recepis / třikrát denně prášek cukru / bude chlapík jako rys.

Jak morbidní je spojení téhle dětské říkanky se skutečností! Michal si uvědomuje krutost okolností, které si s lidmi pohrávají, a celý se otřese. Nedovede si ale představit reálné souvislosti mezi svou nemocí a přáním rodičů, aby zarecitoval. Čím déle hledí na pomník, tím více sevření na prsou polevuje a rytmus srdce se zpomaluje.

Pofoukal mu na bolístku / pohladil ho po čele / hop a zdravý mraveneček / ráno skáče z postele.

* * *

Balzám na Hynkově duši způsobilo v sedmačtyřicátém pražské hokejové mistrovství světa. Za války se šampionát nekonal, tohle byl první poválečný. Nejlepší světoví hokejisté opět v Praze! Škoda že s výjimkou Kanaďanů…

Už dvě hodiny před začátkem zápasu proudil přes Hlávkův most průvod hokejových fanoušků, mezi nimi kráčel i natěšený Hynek Štrobl. Před všemi vchody na štvanický zimní stadion panovala nepředstavitelná tlačenice. Hlava na hlavě, tělo na těle. Občas někdo vykřikl, protože se obával, že ho dav umačká. Dvě tisícovky fandů se dovnitř nevešly, i když měly vstupenky. V mumraji, který pořadatelé naprosto nezvládli, vniklo totiž na stadion moře lidí bez lístků!

Předposlední zápas se Švédy měl potvrdit, že nejlepší mužstvo má dosud neporažené Československo. Fanoušci přišli oslavit se svými hokejovými idoly titul světových šampionů. Pražští hostinští si mnuli ruce, jaké budou mít po zápase tržby.

V čestné lóži (tenkrát neznali pojem VIP) seděl prezident (už opět) Edvard Beneš s chotí, nedaleko od nich komunistický premiér Klement Gottwald se svou objemnou manželkou, fandit přišly i další významné osobnosti: sportovci, herci a zpěváci. Před začátkem mače zazpíval celý stadion hrdě státní hymnu. Přeplněné hlediště se chtělo zahřát nejen skandovaným pokřikem „Do toho! Do toho! “ , ale rovněž výbuchy radosti nad vstřelenými góly hokejistů s velkým lvem na hrudi. Titul mistra světa byl přece na dosah.

Jenomže začalo to šokem. Už v první minutě vedli Švédové gólem po jejich neodpískaném ofsajdu!

Bylo nezbytné, aby Vladimír Zábrodský, největší osobnost týmu a postrach všech brankářů, zavelel ke zteči. Ale hra povážlivě drhla. K oblevě, která znehodnotila kvalitu ledu, padalo během utkání na otevřené kluziště ještě protivné mrholení. To vyhovovalo silovému hokeji Švédů, naopak technickým Čechoslovákům měkký led bránil v přesných kombinacích. Ke zděšení všech kapituloval brankář Modrý v prostřední třetině podruhé! Teprve v předposlední minutě zkorigoval Zábrodský stav na 1:2, ale vyrovnat se už nepodařilo. Štvanici opanovalo obrovské zklamání.

Hynek se při odchodu z hlediště pohádal s chlapíkem, který tvrdil, že je Zábrodský primadona a že se měl víc snažit. To Hynka dorazilo, a tak jel nacpanou tramvají z hokeje rovnou domů. Magdu to nepřekvapilo, neboť průběh utkání sledovala v rozhlase: reportér Štefan Mašlonka už pasoval Švédy na předčasné mistry světa. Věděla, že s Hynkem nebude celý večer řeč. Byl totálně rozladěný, najedl se a pořád mlčel. Pak se zavřel do ložnice a četl si rodokaps. Tak to jeho žena zkusila z jiné strany. Vklouzla za ním a beze slova se kolem něj ovinula. Nebránil se. Bylo to pro něj tak překvapivé a vzrušující, že se beze zbytku oddal vášni a celou silou své duše i penisu ji oplodnil. Počali Michala.

První, na co si vzpomněl po ranním probuzení, nebyl noční orgasmus (o početí syna neměl tušení). V kanceláři pročítal s kolegy denní tisk; jeho hlubokou skepsi přiživily novinové titulky, jejichž autoři měli jasno: Švédsko zaslouženě mistrem světa, předbíhal události odborářský deník Práce, který si Hynek pravidelně kupoval. Prohráli jsme boj o mistrovství světa a Evropy, přidal se lidovecký deník Lidová demokracie.

Doma sáhl Hynek do hrníčku v sekretáři a s hořkostí hypnotizoval lístek na utkání proti Američanům. Přemýšlel, jestli ho nemá hodit do koše nebo se ho pokusit před stadionem prodat, pokud by o něj vůbec někdo stál.

„Že vím, nad čím špekuluješ?“ popíchla ho manželka. „Nechce se ti nikam jít… Ale ani druhé místo přece není k zahození.“

„Pche,“ nejdřív sykl, ale pak se dlouze zamyslel. „Máš pravdu, peníze si netiskneme, když jsem za lístek tolik utratil, nenechám ho propadnout. Koneckonců to nemusí bejt blbej hokej a potom bude slavnostní dekorování tří nejlepších mužstev šampionátu… “ Nepředpokládal, že by československé mužstvo mohlo vystoupit na nejvyšší stupínek.

Když přicházel na Štvanici, po Praze už kolovala senzační zpráva: Švédové ve svém posledním utkání nezvládli roli velkého favorita a podlehli Rakousku! V hledišti při zápase Československo – USA vládla pod dojmem rakouské pomoci fantastická atmosféra. A do sítě Američanů padal gól za gólem – celkem jich bylo šest, naopak v brance domácího týmu uvízl puk pouze jednou.

Všechno se obrátilo o sto osmdesát stupňů: Čechoslováci získali poprvé titul světových šampionů. Magda Štroblová opět seděla u rádia, radovala se a myslela na spokojeného manžela. Rozhlasoví reportéři se s posluchači rozloučili ústy jednoho z trojice, Otakara Procházky: „Vážení přátelé, chceme poděkovat všem těm, kteří projevili v průběhu mistrovství světa tolik přízně našemu mužstvu a také nám. Děkujeme vám všem, kteří jste nám sem poslali svetry a šály, aby nám nebyla zima, kteří jste nám poslali karamely proti kašli, abychom neochraptěli. Radujte se spolu s námi! A provolejte s námi zdar a slávu našemu národnímu mužstvu.“ Mašlonka a Laufer už vlastně neměli co dodat, pouze se připojili s pozdravem věrným posluchačům.

Známí i neznámí lidé v ochozech si podávali ruce, plácali se po ramenou a během několika desítek minut obsadili všechny hospody v Holešovicích, Karlíně a v centru Prahy. Bylo co slavit.

„Pánové, tady nejde jenom o to, že jsme mistry světa,“ pravil zvýšeným hlasem bodrý padesátník v hospodě U Pinkasů a zvedl půllitr nad hlavu. „Uvědomte si, že je to poprvý od Mnichova, kdy českej národ zase zvednul hlavu! Já vidím za sportem i politiku.“

„Ale kdyby nám nepomohli Rakušáci…,“ ozvalo se z druhého kouta hospody.

„Zmlkni! “ okřikl ho jiný pivař a chtěl se na škarohlída sápat.

„Hele, uklidni se! Víš, proč nám pomohli zrovna Rakušáci? Protože jejich osud za války se podobal tomu našemu,“ spekuloval onen padesátník, dřív než mohlo dojít na pěsti.

To útočníka zastavilo a mohlo se dál v klidu slavit.

Slavili i rakouští hokejisté, kteří si nečekaným vítězstvím vybojovali třetí místo. Během krátké doby jim v hotelu AXA přistála halda děkovných telegramů a darů. A jako největší dík putoval z Československa do Rakouska vagon s uhlím, což byl svým objemem pro hospodářsky zdevastované Rakousko víceméně symbolický, nicméně morálně důležitý dar.

O rok později na olympiádě ve Svatém Mořici účinkovalo už i mužstvo Kanady. To byla pro československé mistry světa velká výzva. Bitva ve vzájemném zápase skončila bezbrankovou remízou. Všechna utkání s ostatními soupeři oba favorizované týmy vyhrály. Pouze skóre rozhodlo o tom, že zlaté medaile putovaly do kolébky hokeje za moře.

Kapitola 3

Před hřbitovem si chce zamávat na taxík, ale žádný není v dohledu. Vydává se tedy pěšky, za chvíli naráží na autobusovou zastávku, pak přestupuje na metro a za deset minut stojí v horní části Václavského náměstí. Hned při východu z metra u bývalého Domu potravin jako by mu velká neviditelná ruka vrazila facku, jako by mu ztěžkly nohy, aby nemohl nadšeně poskočit, že je zase tady. Za totáče byl Dům potravin jedním z míst, kde se daly obstarat kvalitnější potraviny na rychlou studenou večeři. Teď tu cítí zápach spáleniny, je to někde ve vzduchu. Rozhlíží se, registruje poflakující se podivná individua. Jedna strašidelně vyhlížející kreatura, odhadem kolem dvaceti let, nešikovně skrývá injekční stříkačku. Michal jde tajně za feťákem do Opletalovy ulice, ten zapadne do první pasáže, kde už čeká podobná feťačka, a jde se na to!

Myslí si, že ho dvojice nevidí, ale vtom se mu za zády ozve zastřený hlas: „Potřebuješ si šlehnout?“

Otočí se. Dva metry od něj stojí týpek, ošuntělý, zarostlý, vyhublý, s vyrážkou v obličeji a s plavoucíma očima.

„Ne, díky, někoho tu hledám,“ říká Michal duchapřítomně, aby si ho feťáci nepodali.

„Koho hledáš?“

„Nechává si říkat Marťan.“

„Marťan? To mi nic neříká… “

„Takovej vyšší, blonďatej… “ Všechno si to vymýšlí, aby zabránil konfliktu. Nepotřebuje dnes skončit na chirurgii ani na policejní stanici.

Feťák krčí rameny a podezíravě si Michala měří.

„No nic, zastavím se někdy jindy,“ povídá vetřelec a rychle mizí.

Vrací se na Václavské náměstí, obrací hlavu k jezdecké soše svatého Václava: Ty se na to jen tak nečinně díváš? Takhle dbáš na uchování základní kulturní a duchovní hodnoty národa? Tím kopím, co třímáš v ruce, bys je měl probodnout a kopyty koně rozcupovat! A vy čtyři zkamenělí strážci, co vy děláte? cílí svou nevrlost na svatou Ludmilu, svatého Prokopa, na svatou Anežku a svatého Vojtěcha. Ale pak si uvědomuje, že oni téhle době nemůžou rozumět. Kvůli několika smažkám, který kazej Václavák, přece neseskočíte z podstavce! Škoda.

Blíží se k půlce Václaváku. Nikdy, když tudy jde, nezapomene otočit hlavu k majestátní secesní budově Melantrichu, kde prožil v mládí nádherné profesní období. Historie budovy začala v roce 1912 výstavbou Paláce Hvězda podle návrhu architekta Bedřicha Bendelmayera v místě, kde už dříve stála ve dvoře tiskárna. Budovu koupila firma Melantrich, grafický a umělecký ústav národně sociální strany. V nakladatelském domě, který dostal jméno podle renesančního nakladatele Jiřího Melantricha z Aventina, vycházely deníky, časopisy a později i knihy. Když se Michal svého času dozvěděl, že koncem dvacátých let se tu vytisklo denně sedm set padesát tisíc exemplářů Českého slova, spadla mu brada. Po politickém puči v osmačtyřicátém roce komunisté Melantrich znárodnili a tiskárnu převedli pod tiskařské závody Mír. Prostě ji ukradli. A zatímco sociálním demokratům polistopadový stát vrátil Lidový dům, socialisté se Melantrichu nedočkali. Prostě ho náš stát, kterej si říká demokratickej, podruhý ukradl, myslí si Michal. Kdyby se ovšem socani mezi sebou nehádali a nenechali Melantrich včetně Svobodného slova kleknout, možná by to dopadlo jinak. Prej „Nepodlehne ohni ani meči,“ směje se Michal v duchu škodolibě tomu, jak se podnik Melantrich hlásil k hrdému heslu svého zakladatele. Teď je dominantní budova v majetku CS nemovitostního fondu, večer co večer tu svítí nápis věhlasného nájemce, textilního řetězce Marks & Spencer, jsou tu kanceláře, apartmány k pronajmutí a fitness centrum.

Očima hledá Michal balkon, na němž se měnily dějiny, když odtud v listopadu devětaosmdesátého mluvil k zaplněnému náměstí disident a budoucí prezident Václav Havel. Když to s dokořán otevřenou pusou sledoval v televizi stovky kilometrů odtud, vzrušením si propotil košili. Nikdy bych neuvěřil, že se něčeho takovýho dožiju.

Předpokládal, že během dopoledne zavolá Evě, oznámí jí, že dorazil do Prahy, a večer se zastaví u nich doma. Ale nechuť ke komplikovanému rozhovoru, který by pak v noci musel zapít několika panáky, mu mění plán.

Hledá kavárnu, kde by na chvíli spočinul, a nakonec se uvelebuje na předzahrádce hotelu Jalta. Objednává si cappuccino a minerálku.

Za komunistů ubytovaní dolaroví cizinci asi netušili, že je tady Státní bezpečnost díky všudypřítomným štěnicím sleduje v přímém přenosu. Unikátní stavba je poplatná stylu Stalinova baroka. V padesátých letech ji nechal postavit druhý komunistický prezident Antonín Zápotocký, přičemž s podzemními prostorami se původně počítalo jako s protiatomovým krytem pro sto padesát prominentních osob, logicky komunistických papalášů, a v případě války měly tyto prostory dokonce poskytovat bezpečný úkryt štábu armád Varšavské smlouvy.

Z rozjímání Michala vytrhne zvuk mobilu. Hlasitě vzdychne. To bude Eva, napadá ho. Ale mýlí se.

„Ahoj, strejdo, tady je Viola.“

Udiveně zvedá obočí. „To seš opravdu ty, Violko?“

„Jo, jsem to já, kdy přiletíš do Prahy?“

„Rád tě slyším, děvče, zejtra jsem u vás jako na koni,“ říká, aniž si uvědomuje, že na něj jeden bronzový kůň na podstavci hledí.

„Ale strejdo, měl bys přijet ráno, pohřeb je od tří hodin. Co když budou problémy s počasím a letadlo nepoletí?“ obává se neteř.

„Ale to já přece vím, děvenko, přiletím hned po ránu,“ vymýšlí si a v duchu ho to netěší.

„Mamka se bude zlobit, že nepřiletíš už dneska. Pošle pro tebe Jakuba na letiště; v kolik tam máte být?“

Bože, jak jsou si jejich hlasy podobný! „To je zbytečný, Violko, mám odvoz zařízenej,“ dál fantazíruje. „Co dělá Jakub, jak se mu daří?“ odvádí pozornost.

„Tak, normálka, moc ho nevidíme, má svou rodinu, má kapelu, pořád je v luftu, domů prý chodí před svítáním a ráno dlouho spí… “

Jakub není jako Viola; je uzavřený, skoupý na slovo. Michal si představuje, že teď po bratrově smrti svého synovce víc pozná.

„Je spokojenej?“

„Myslím, že jo… Snad bude dost času, abyste si to řekli.“

Michalovi začíná být trapně. Váhá. Nadechne se: „Chceš vědět tajemství?“

„Samozřejmě, sem s ním! “ slyší Violin dychtivý hlas.

„Violko, já už jsem totiž v Praze… “

„No, tak to je bezvadný! “ vykřikne neteř. „Určitě k nám přijeď na večeři! “

Musí zalhat: „Rád bych, ale mám tady ještě nějaký běhání… To víš, dlouho jsem tu nebyl.“

„Ale nic přece nemůže bejt důležitější než my a taťkův pohřeb! “

„Samozřejmě.“

„Tak vidíš! “

Michal chvíli mlčí. Pochopitelně chce znát podrobnosti bratrova skonu, ale ne teď a ne od Evy, která všechno zpatetičťuje jako Vlasta Fabianová na jevišti. Proč jsem nedržel hubu? ! „Přijedu hned po ránu,“ slibuje.

„Strejdo, mám nápad: přednášky mi dnes už skončily, můžu za tebou někam přijet.“

Přemýšlí. „Tak jo, zvu tě na oběd, jenom nevím kam… “

„Na Míráku je docela dobrá pizzerie, souhlasíš?“

„Fajn, snad to najdu,“ směje se. „Tak v jednu?“

Netrpělivá Viola přichází do pizzerie o něco dřív, usazuje se k volnému stolku u okna, aby měla přehled o cvrkotu na ulici, objednává si tonik a čeká. Za chvíli zpozoruje, že ji očumuje jakýsi čtyřicátník. Napadá ji, že má podobně čitelný pohled, jaký měl její ex Robert, když ji balil na jednom večírku. Ten člověk po ní pořád pokukuje, a dokonce se i usmál. Tak to ne, drahej pane! S tím mám už svoje zkušenosti. Umiňuje si, že se tím směrem nepodívá, i kdyby měla z pizzerie vycouvat.

Vysvobozuje ji Michalův příchod. Nesměle vstává, chvíli na sebe bez hnutí, v rozpacích hledí, pak se obejmou.

„Omlouvám se, žena se nemá nechat čekat,“ povídá Michal.

„Strejdo, na to už si dneska nehrajeme,“ směje se Viola.

Michal usedá proti ní. „Seš čím dál hezčí. Závidím těm pražskejm klukům… “

„Ty vypadáš pořád hrozně mladě,“ vrací mu Viola lichotku.

„Cha cha cha, dobrej fór! “

„Ne, vážně! “

„Hezká pizzerie,“ zavádí Michal řeč jinam. „Tohle jsme za mých mladých let neznali. V celý Praze existovaly dvě čínský restaurace, přičemž originální byla jen ta ve Vodičkový ulici, ale na večeři v ní aby sis vyřídila úvěr. Pizzerii jsme neznali vůbec.“

„Já vím,“ přikyvuje Viola, „když jsem byla malá, za vrchol blaha jsme považovali špagety politý kečupem a posypaný nastrouhaným eidamem.“ Objednává si pizzu prosciutto, Michal má chuť na fettucinne s hříbky.

„Violko, povídej, jak se máš… “

„Nebýt toho neštěstí, bylo by to fajn.“

„Jak studuješ?“

„Celkem dobrý… “ Viola bývala premiantkou už na základní škole, vysoko nasazenou laťku si udržela i na gymnáziu a bez problémů se dostala na právnickou fakultu.

Nemotorný číšník se sápe po vyprázdněných talířích jako robotické chapadlo. „V pořádku?“

„Jo, díky,“ říká Michal, i když není moc spokojen. Co od nich můžu čekat? „Zaplatím.“

Viola se diví. „Ty spěcháš?“

„Kdepak, ale radši bych poseděl někde, kde je víc klidu. Tady je to jako v závodní jídelně.“

V jedné postranní ulici nacházejí relativně tichou kavárnu. Okamžitě je u nich servírka. Objednávají si lungo se smetanou. Přítmí umocňuje jejich pohřební náladu.

„Prosím tě, Violko, tak jak se to stalo?“

„Vlastně to přesně ani nevíme… Měli nějakej večírek a taťka najednou zkolaboval… Přijela záchranka, ale už se neprobral. Prej srdeční zástava.“

Michalovi tohle vysvětlení nestačí. Až do téhle chvíle si byl skoro jistý, že bratr žádným závažným onemocněním netrpěl. Snad bych o tom od něj něco věděl… i když to mohl klidně tajit… „Řekli vám důvod srdeční zástavy?“

„Copak ti někdo něco pořádně řekne?“ zlobí se Viola a po tvářích jí najednou stékají slzy. Proplakala už několik kapesníků, teď je to tu znova. „Na nic si předtím nestěžoval.“

Michal chvíli přemýšlí. „Violko, promiň, ale napadá mě: co alkohol?“

„Určitě na večírku něco vypil, ale znals ho, alkoholu moc nedal, rozhodně se neopíjel.“

Zamyslí se: „Nemohla to způsobit nějaká otrava?“

Viola se zděsí: „Myslíš, že by mu někdo dal něco do vína nebo do piva?“

„Vyloučili to?“

„To nevím… Vůbec by mě to nenapadlo.“

„Při jeho povolání a při jeho přístupu k němu…,“ Michal to nedořekl. Věděl, že se Riky ve svých článcích opíral do bývalých komunistů, kteří na převratu nijak neprodělali, spíš naopak, zaobíral se různými korupčními kauzami, což mu vadilo. Znal jeden takový případ polského novináře, který na to doplatil.

„Pitva nic nezjistila, aspoň nám nikdo nic takovýho ani nenaznačil,“ říká Viola a utírá si uplakané oči.

Michal má na jazyku další otázky, ale nechce rozrušenou dívku dál trápit. „Violko, musím si dát rychle jednoho panáka. Přidáš se?“

Popotahující dívka přikývne.

„Ještě něco si přejete?“

„Prosím, přineste nám kubánskej rum, Havana Club, jestli máte sedmiletej… “

„Samozřejmě, jak si přejete.“

Po chvilce si dávají panáka i do druhé nohy.

„Violko, řekla jsi mamince, že se spolu dnes sejdeme?“

„Nemluvila jsem s ní o ničem, ona je na nějakým jednání mimo Prahu.“

„To je prima. Můžu tě požádat, abys před ní o našem setkání zatím pomlčela?“ Chytla by ji hysterie, to je stoprocentní.

Je překvapená. „Moc to nechápu, ale nemám s tím problém, strejdo.“

„Zejtra hned ráno jí zavolám a rovnou k vám vyrazím,“ slibuje Michal.

* * *

Michalovi byl právě rok.

Skromné, ale šťastné rodinné oslavy zčásti pokazila zpráva o děsivé události. Stala se daleko, ale na Hynka a všechny hokejové fanoušky v Československu těžce dopadla. V husté mlze nad kanálem La Manche zmizelo malé dvoumotorové letadlo Beechcraft 18, patřící soukromé francouzské společnosti Mercure, a v něm na palubě šestice československých hokejistů! Zřícený letoun po sobě nezanechal žádnou stopu… Zhasly při tom životy Stibora, Trojáka, Švarce, Šťovíka, Pokorného a brankáře Jarkovského. Státní bezpečnost ovšem pochybovala, že se jedná o katastrofu. Hokejisty podezírala ze snahy emigrovat. Vyfabulovala tezi, že během cesty přemluvili pilota, aby s nimi zamířil do některého státu Jižní Ameriky. Ti, kteří v té době sloužili na vojně v ATK (Armádní tělovýchovný klub), byli dokonce prohlášeni za vojenské zběhy! Rodinní příslušníci nebožtíků museli podstoupit tvrdé výslechy na StB. Režim je šikanoval a dlouhou dobu jim ztrpčoval životy.

Byla to samozřejmě těžká rána pro budoucnost národního mužstva, které navíc při zájezdu do Švýcarska citelně postihla skutečná emigrace Miroslava Slámy a Oldřicha Zábrodského, mladšího bratra slavnějšího Vladimíra.

Oslabené národní mužstvo se semklo ještě pevněji a i díky tomu dominovalo na následujícím mistrovství světa ve Švédsku v devětačtyřicátém.

Hynek hltal u rádia každé slovo, během reportáží nervózně kroužil pokojem, pak zase chvíli seděl u přijímače, občas se napil čaje, pak čaje s rumem a všechny informace hlasitě komentoval.

„Prosím tě, ať nevzbudíš Míšu,“ kárala ho Magda od jídelního stolu, kde štupovala jeho děravé ponožky.

„Dej pokoj,“ reagoval podrážděně, „ten spí jako pařez.“

„Když tak jako pařízek,“ opravila ho s úsměvem.

„No dobře, pařízek, a nech už mě poslouchat, prosím tě.“

Jedna věc mu ležela v žaludku jako žulový balvan. Po Bucknově roztržce s Vovkou Zábrodským a jeho odchodu se hledal pro národní mužstvo nový kouč. Stal se jím překvapivě Antonín Vodička, kterého sportovní veřejnost znala z doby, kdy hrál za pražskou Slavii. Tehdy s ní postupně vybojoval sedm mistrovských titulů, osmnáctkrát nastoupil za národní mužstvo, na mistrovství světa ve čtyřiatřicátém byl členem legendárního mužstva (náhradník, nenastoupil v Itálii ani v jediném utkání), které skončilo druhé. To všechno ovšem platilo o jeho kariéře fotbalisty, sapéra Vodičky. Hokej nehrál nikdy!

„Jak můžou z fotbalisty, i když uznávám, že výbornýho, udělat trenéra hokejovýho nároďáku?“ zlobil se Hynek, když českoslovenští hokejisté v úvodním zápase na mistrovství světa prohráli se Švédskem. Nebral ohled na podmínky, v nichž souboj probíhal: úzké a hrbolaté přírodní kluziště na tenisových kurtech, které hostující hráče tak zaskočilo, že během úvodních osmi minut inkasovali tři góly.

„Vždyť víš, že se Švédy nám to nejde, porazili nás i předloni v Praze,“ připomněla mu Magda, ale příliš ho tím neuklidnila.

„Kdyby tam byl Buckna, zase bysme jim to nandali! “

Buckna přišel do Prahy, aby oblékl dres hokejového odboru LTC (Lawn Tennis Club) Praha, který měl pověst klubu pražské smetánky. Po únorovém komunistickém puči byl v rámci politických změn do vedení tohoto klubu dosazen Antonín Vodička. Značný vliv na to jistě měl jeho bratr, komunistický poslanec. Ale rovněž sapér byl členem KSČ. Ti, co v tu dobu rozhodovali o osudech milionů lidí, soudili, že když může trénovat v nejlepším hokejovém klubu, proč by nemohl koučovat národní mužstvo? Hlavně když je ideově pevný. Stál u mantinelu na střídačce, ale skutečným koučem, hrajícím koučem, byl stejně jako v LTC šéf– tedy Vovka Zábrodský.

Z porážky od Švédů se mužstvo rychle oklepalo díky vysoké výhře 19:2 nad tehdy slabým Finskem a z druhého místa ve skupině postoupilo do šestičlenné finálové skupiny. Tam hned narazilo na Kanadu, která před třemi dny rozdrtila slaboučké Dánsko likvidačním a těžko pochopitelným výsledkem 47:0. Problémy způsobil československým hokejistům nevybíravý způsob boje Kanaďanů, kteří zranili nejdřív Bouzka a pak Trousílka. Za některé zákroky byli právem vyloučeni, ale Čechoslovákům se dlouho nedařilo početní převahy využít. Protrhl to až Zábrodský ve druhé třetině, kdy proměnil přesilovku ve vedoucí branku. Kanaďané vyrovnali velice sporným gólem, dosaženým pravděpodobně bruslí. Odpovědí byla teč Augustina Bubníka po Zábrodského střele, a tak byl po dvou třetinách stav 2:1 pro Československo. Jenomže hned ve dvaačtyřicáté minutě přišlo vyrovnání, tentokrát v přesilovce Kanady. Zdálo se, že z toho bude zase remíza jako na olympiádě ve Sv. Mořici. Ale přehnanou tvrdostí ztrácely Javorové listy přízeň značné části švédských diváků, byť ve Skandinávii se nikdy nehrálo v rukavičkách. Šestnáct vyloučení, to bylo hodně i pro otrlého pozorovatele! A tak větší část hlediště přivítala, když kanadský brankář Al Pickard lovil kotouč ze své sítě potřetí – tentokrát po střele Konopáska. Československo poprvé v historii porazilo neporazitelnou Kanadu a obhájilo titul mistra světa!

Hynek zářil štěstím. Pro malou zemi v srdci Evropy, ponižovanou komunistickým rdoušením demokracie, neexistovali na světě větší hrdinové než hokejisté.

Kapitola 4

Je to poslední místo rozloučení a první brána, kterou se odchází na onen svět.

Prostory před krematoriem jsou zatím skoro prázdné. Pozůstalí aktuálně probíhajícího obřadu truchlí uvnitř, do následujícího schází skoro půlhodina. Michal se s Evou telefonicky domluvil, že přijede rovnou do krematoria. Vystoupil z taxíku, teď se šourá se sevřeným žaludkem k postrannímu vchodu, určenému pouze rodině.

Eva si Michala přísně měří.

On to postřehne. „Snad nejdu pozdě?“

To je přesně on, myslí si Eva. Přistupuje k němu a podává mu chladnou ruku. „Ahoj… Nevím, co mám říct, absurdnější formu setkání si nedovedu představit. Ale každopádně vítej v Praze.“

Michal bere Evu zlehka za ramena a líbá ji na obě tváře. „To je fakt setkání, o který jistě ani jeden z nás nestál… “ Vzápětí podává ruku Viole (nikdo neví, že se s ní už setkal) a posléze i synovci Jakubovi. „Kubíku, ahoj. Ty seš chlap, pamatuju si tě jako malýho kluka… “ Zdraví se rovněž s jeho manželkou. Vidí ji poprvé v životě. Formálně se rozhlíží a říká oběma: „Dobře že jste nechali kluky doma.“

Jakub se nepotatil, novinařinu nedostudoval, působí v kapele Dlouhá zkratka. Jakou muziku hrají, Michal přesně neví.

Právě se blíží ceremoniář krematoria. „Dovolte, abych vás všechny přivítal. Paní Štroblová, vy jste se chtěla s manželem ještě rozloučit, že?“ říká chvějícím se hlasem.

„Ano, a nejsem sama…,“ Eva zamíří pohledem nejen na své děti, ale i na Michala.

Komorní rozloučení s blízkým zesnulým, než se definitivně zavře víko rakve, mají pozůstalí možnost prožít v pietní místnosti vedle obřadní síně krematoria. Je to sice drásání už tak rozervané psychiky, ale po něm se dostavuje rychlejší uklidnění duše.

„Ehm…,“ uvolňuje si ceremoniář, celý v černém, svou zúženou dýchací trubici a odkašle si, aby byl schopen hovořit, „… vážená paní Štroblová, máme velký problém.“

„Jaký problém?“ táže se udiveně nebožtíkova manželka.

„Je mi to… nesmírně trapné,“ souká ze sebe přiškrceným hlasem úředník a odvádí si Evu stranou. „Je to hrozné, moc se omlouvám, ale nebožtík, totiž pan Štrobl, tady není! “

„Já vám nerozumím… “ Eva prudce nadzvedne závoj a vytřeští oči.

„Došlo k jistému, pro nás všechny nepochopitelnému nedopatření, ale ostatky vašeho manžela… “

„Nemáte je?“

„Bohužel.“

„Jak je to možné?“

Obě děti i Michal už větří, že se děje něco, co nebylo v plánu, a tak se přesouvají ke dvojici.

Eva se obrací ke své rodině se zoufalým pohledem. „Tatínek se jim ztratil! “

Michal ji lehce odstrčí a zaútočí na úředníka: „To si děláte srandu? Co to má znamenat?“

„Já vím, že to je nepochopitelné a neomluvitelné, ale va-va-ši ra-ra-kev jsme našli prázdnou.“

„Nekoktejte tady a laskavě nám to vysvětlete! “

„Nevím, jak bych vám to vysvětlil, ani my, ani my t-t-t-omu nerozumíme.“

Michal se několikrát zhluboka nadechne. „To tady máte takovej bordel, že vám v noci utíkají nebožtíci?“ Uvědomuje si, že sarkasmus tady asi není na místě. Ale taky ví, že je cholerik a že nebýt černého humoru, chytil by v nejbližší vteřině úředníka pod krkem. Sarkasmus je nejen známkou vyšší inteligence, ale je užitečný právě pro duševní zdraví, a tak pokračuje na stejné vlně: „Nebo si můj brácha šel ven zakouřit a vy jste mezitím zamkli krematorium?“

Nebožtíkův syn Jakub se drží, aby nevyprskl smíchy, ale ihned ho zpraží matčin studený pohled. „Co budeme dělat? A hlavně mě zajímá, co vy budete dělat?“ ptá se Jakub ostře.

„Samozřejmě jsme to ihned oznámili policii.“

„No a co dál? Co bude teď, když přišli manželovi přátelé? Řekneme jim, že to byl žert, ať jedou domů?“ povídá Eva nenávistně.

Zničená Viola vykročí k bratrovi a opře si mu hlavu o rameno. Ale Jakub nemá právě teď utěšitelskou náladu. „Prosím vás, jak se něco takovýho vůbec může stát?“

Úředník krčí rameny a mlčí. V očích mu blikají neskrývané obavy.

Michal bere Violu kolem ramen a tiskne ji k sobě. V příští sekundě má pocit, že Evě vypadnou zkalené oči z důlků. Žárlíš? Ale u koho má křehká dívka najít oporu, když její brácha je psí čumák? říká si v duchu Michal.

Nechce funebrákovi nic darovat, a tak svůj sarkasmus ještě stupňuje: „Dívali jste se, jestli vám nepřelez do jiný rakve?“

„Ale no tak, Michale! “ okřikne ho přísně Eva.

Je rozjetý: „Nebo se v týhle zemi kradou už i nebožtíci?“

„Vy nám to, pane, neulehčujete… “ To se v sebeobraně ozývá úředník.

„Já vám to ani ulehčit nechci, vy břídilové! “

„Budeme vás žalovat! “ poprvé se důrazně přihlásí o slovo budoucí právnička Viola.

Jeden nepatrný klad nastalá situace má: pohřební nálada není tak tísnivá, kapesníky zůstávají téměř suché, v reakci na hnus té chvíle vévodí bojová nálada.

Militantního Michala zvolna opouští energie, už ví, že úředníka neuškrtí. „Já myslím, že mýho bratra tady někde musíte mít. Máte tu bordel a v tom bordelu jste si spletli rakev. Budete muset pořádně hledat,“ povídá poněkud klidněji.

Kvůli absurdnosti situace zatím neměl možnost se s bratrem duševně spojit. Neumí přesně definovat, co cítí. Vlastně ani neví, co by měl cítit, když nebyl u jeho skonu, když se s ním nerozloučil ani pohledem. Předpokládal, že to udělá nyní.

„Prohledali jsme všechno – k žádnému omylu, o kterém mluvíte, nedošlo… Hned ráno to tady vyšetřovala policie a zatím nic nezjistila. Celé to tu prolezli, dívali se všude. Tady nebožtík prostě není… Prosím, přijměte ještě jednou velkou omluvu. Jakmile budeme něco vědět, ozveme se… Policie vás bude samozřejmě taky kontaktovat.“

Ceremoniář vychází ven, profesionálním pohledem přejíždí všechny přítomné před krematoriem. Hlouček mezitím zbytněl, čítá zhruba stovku lidí. Zřízenec se vrací zpět, přejede si rukou po svraštělém čele a povídá: „Jedna možnost by tu byla, i když přiznám, že zatím jsem nic podobného nezažil: mohli bychom udělat obřad s rakví bez zesnulého.“

„To by byla nehorázná šaškárna! “ vykřikne Michal.

Eva zprvu Michalově reakci horečně přikyvuje, ale pak se zarazí. „Pojďme na chvíli stranou,“ diriguje obě své děti i Michala. Popojdou, aby je bledý ceremoniář neslyšel. „Přemýšlejme: jsou tady všichni naši příbuzní, známí, jeho kamarádi a kolegové – i kdyby se Erikovo tělo našlo, přijdou se s ním rozloučit znovu?“ shrnuje Eva až překvapivě věcně.

Zavládne hrobové ticho. Všem pracují mozkové závity.

První se vzpamatuje Jakub. Prohrábne si vlasy a obrátí se ztichlým hlasem na Michala: „Strejdo, myslím, že mamka má pravdu. Protrpíme si to jen my sami, ostatní, co přišli na pohřeb, zůstanou v klidu a s tátou se důstojně rozloučí.“

Michal se v duchu zastydí, že se nechal zbytečně unést a vyprskl.

„Až policie taťku najde, uděláme si skutečný pohřeb v nejužším kroužku,“ bere si Eva znovu slovo.

„Já se kloním k mamce, že takhle to proběhne bez ostudy…,“ říká Viola. Přitočí se k Michalovi: „Strejdo, můžu se tě při obřadu držet za ruku?“

Eva si nemyslí, že je to nejvhodnější, setře dceru přísným pohledem, ale jen na zlomeček vteřiny, neboť si okamžitě uvědomuje, že něco namítnout by teď bylo nemístné.

Michal mlčky kroutí hlavou, ale způsobem, který si Eva pamatuje a ví, že si ještě trochu zanadává, ale ustoupí.

„Uráží mě, jakým způsobem se tady jedná s lidmi! Myslel jsem si, že to dělali jen bolševici,“ povzdechne si Michal.

V Evě se částečně uvolňuje napětí: „Máš naprostou pravdu, my to cítíme stejně, ale nedovedu si představit, že všechny ty lidi teď rozeženeme… “

„Dobře, vzdávám se,“ říká Michal rezignovaně, „ale neodjedu odsud, dokud policie Rikyho nenajde a dokud nebudu vědět, kdo za tou sviňárnou stojí! “

Obřad probíhá standardním způsobem, ale Michal není schopen pohledět na rakev s bílou kyticí růží. S očima zabodnutýma do podlahy naslouchá smutečnímu proslovu Rikyho kolegy a údajného nejlepšího kamaráda, v každém slovíčku hledá sebemenší náznak něčeho, co by mu dávalo smysl v kontextu odcizení bratrova těla, ale nic nenachází. Co může bejt motivem tak šílenýho činu?

Pohled na Evu je frustrující. Sklopená hlava, bytost bez odvahy a síly soustředit pohled na prázdnou rakev. Je mu jí neskonale líto. Musí to pro ni bejt hrozná rána… Chce se mu vyběhnout z obřadní síně, ale právě v ten moment, jako by to předpokládala, chytí ho Viola za ruku a zmáčkne mu ji. Michal na ni zpupně pohlédne a koutkem úst se ušklíbne. Pak znovu sklopí hlavu a trpí. Není si úplně jistý, jestli víc kvůli nedobrovolnému odchodu bratra, nebo pro trpké okolnosti rozloučení. Obojího dohromady je přeplněn k prasknutí.

V koutku duše doufá, že se únos vyjasní, ale moc nevěří, že ještě někdy spatří bratrovy ostatky. A když jo, v jakým bude stavu? straší ho v mozku představa, jak se někde bratrovo tělo rozkládá do té míry, že už by ho pak snad ani vidět nechtěl.

Obřad se Michalovi zdá nekonečně dlouhý a zbytečný. Za tklivých zvuků nesmrtelného Yesterday, Rikyho zamilované skladby od Beatles, rakev zajíždí tam, kde čeká věčnost. Co bude teď? Spálí prázdnou rakev, nebo bude někam odklizená čekat na chvíli, kdy do ní znovu položí jejího majitele? Morbidní představa. Jsem vůbec schopen ještě normálně uvažovat?

Při odchodu z obřadní síně se nakloní k Evě. „Evi, je mezi pozvanými na oběd ten člověk, co měl projev?“

„Proč se ptáš?“

„Myslím, že by nám mohl něco prozradit o způsobu Rikyho odchodu ze světa… “

„Počkej, zeptám se Kuby, ten dával dohromady seznam pozvaných.“

Dřív než se tak stane, přistupuje k nim jakýsi neznámý muž. Vytahuje služební odznak. „Jsem poručík Libor Hruška z kriminální policie. Upřímnou soustrast.“ Podává ruku Evě. „Vy budete jistě manželka zesnulého… “

Eva přikývne. „Ano, jsem Eva Štroblová.“

„Paní Štroblová, nebudu vás teď obtěžovat, máte svých starostí dost, ale požádám vás, abyste mě zítra navštívila na služebně kvůli podání svědectví.“

„Samozřejmě. Pro mě je to schůdné kolem poledne, místo oběda, nebo pak nejlépe později odpoledne, po práci.“

Podává jí vizitku. „Dobře, budu vás čekat na téhle adrese v půl jedné. Vyhovuje vám to?“

„Zařídím si to,“ přikyvuje Eva. „Můžu s sebou přivést švagra?“ ukazuje na Michala, v němž v takovou chvíli shledává potřebnou oporu.

„Dobrá, ale nejprve bych chtěl mluvit s vámi, hned pak s vaším švagrem a dalšími rodinnými příslušníky… Paní Štroblová, mohla byste v tom případě přijít už ve dvanáct?“

Eva přikývne.

„A vy,“ obrací se na Michala, „byste mohl přijít v jednu hodinu? Vyhovuje vám to?“

„Není problém, budu tam,“ souhlasí Michal.

Eva nepochybovala, že po pohřbu uspořádá pro příbuzné a známé obvyklou smuteční hostinu, a taky za tím účelem zarezervovala salonek v restauraci poblíž krematoria. Po obřadu si znovu uvědomuje absurdnost situace, ale ani na okamžik si nepřipouští, že by občerstvení zrušila.

„Potřebujeme si dát pár panáků,“ rázně přerušuje rozpaky Jakub a sklízí za to pochvalné zamumlání od Evy i Violy.

Tohle nepochybně vejde do historie pohřebnictví, říká si v duchu Michal. Kurva, o tomhle se dá napsat thriller, to je námět jako stehno! Napadá ho paralela s příběhem v kultovním filmu Nebožtíci přejí lásce, akorát že tam žádný nebožtík nechyběl, ale naopak jeden přebýval. Sám se diví, jaké myšlenky ho v takhle strašnou chvíli napadají. Vzápětí se dostavuje idea pomsty. Až se zjistí, kdo to udělal, zaplatím nějaký dva hrdlořezy, aby ho nejdřív mučili a potom oddělali… Dřív odsud neodjedu.

Salonek v restauraci je tak akorát pro dvě desítky lidí. Michal si prosebným gestem vyžádá místo vedle Evy. „Nechápu, jak se něco takovýho může stát v civilizovaný zemi… Nebo už nejsme civilizovanej národ? Ani bych se nedivil.“

„Civilizovaný národ…,“ sykne Eva ironicky. „Tady se stávají různé věci, to bys koukal.“

„Dyť to čtu na internetu… Nevím, jestli postačí spolehnout se na policii. Měli bysme najít rezervní řešení, po jiný ose než tý oficiální. Přece se brácha nepropadnul do země, a čím dýl se to povleče, tím menší bude šance, že ho najdou…,“ povídá Michal. „Ale bez ohledu na to, čeho jsme teď svědky, prosím tě, řekni mi, bylo předtím Rikymu nějak špatně?“

Konečně se zajímáš! kárá ho v duchu Eva. Neví totiž, že první informace nasbíral od Violy.

Vypráví mu v podstatě to, co on už ví. Něco je ale přece jen nové. „Poslední dny se necítil úplně fit, říkala jsem mu, ať si dojde aspoň k obvoďačce, aby mu udělala EKG. Myslím, že tam nešel.“

„Měl potíže se srdcem?“ diví se Michal.

„Neléčil se, ale občas se trochu zadýchával, hnala jsem ho k doktorovi už dlouho, ale neposlechl mě.“

„Měl v redakci velkej záhul?“

„V podstatě jo… Znáš ho, pořád pitval nějaké politické a korupční kauzy – a že jich tady je! “

Číšník jim přináší jídlo. Michalovi řízek s bramborovým salátem, jeho nejzamilovanější pokrm. Vždycky sice tvrdil, že nejlepší salát si umí udělat on sám, ale na dvou místech zeměkoule si ho vždycky objednal: ve Vídni k tradičnímu telecímu řízku a v Praze k řízku vepřovému.

„No jo, tvůj zamilovaný řízek…,“ snaží se Eva uvolnit atmosféru.

„Mám radši vídeňskej, ale ten v Praze asi moc nevedete.“

„No, občas na něj někde narazíš,“ namítá Eva. „Telecí maso už není podpultové zboží jako za komunistů.“

Dobrý téma na to, aby napětí aspoň trochu opadlo. „Chceš prozradit skvělej recept na Wiener Schnitzel? Jeho kouzlo spočívá v tom, že se telecí kýta naklepe natenko a že se nesmaží na oleji, ale na sádle nebo na másle,“ poučuje Michal. „Jeden kuchař ve Vídni mi prozradil, že dává dva tence naklepaný řízky na sebe a pak je obalí společně. Zkusil jsem to a je to super… Italové dávají do strouhanky ještě parmazán, ale to jsem ještě nevyzkoušel.“

Michal přežvykuje maso a propadá se zpět do tmy. Umiňuje si, že se ještě dneska v noci musí jeho duše propojit s duší Rikyho. Má dojem, že se mu to v nejtěžších situacích už několikrát podařilo. Riky, můj malej bratříčku, kde seš? Ozvi se mi!

Vždycky mu říkal Riky, třebaže byl křtěný Erik. Tohle původem skandinávské jméno, odvozené od Eirikur, vážený vládce, se mu nelíbilo. Jednak z nich dvou doma byl vládcem on, starší ze sourozenců, jednak mu jméno Erik připomínalo jednoho blbečka z mateřské školy, kterého upřímně nesnášel.

Jak se může stát, že nebožtíkovo tělo najednou zmizí? Ale základní otázka zní: PROČ se to stalo?

Představuje si, jak se zločinci nenápadně vkradli do krematoria, nejspíš v oblecích funebráků, vloupali se do rakve a bratrovo tělo unesli. Přijeli s pohřebáckým vozem a s prázdnou rakví a do tý ho položili? Nebo ho vrazili do pytle a odvezli třeba i v kufru osobáku? Bože, která kurva zkurvená to mohla udělat a co tím sleduje?

Stažené hrdlo mu brání v polykání. Odkládá příbor do ne zcela vyprázdněného talíře a odvrací hlavu. Vstává. Je načase se protáhnout a hlavně ho zvedá fyziologická potřeba. Dřív než vstoupí na pánskou toaletu, zaslechne otevřenými dveřmi z venku Evin hlas: „Já ti říkám, že takhle se nemůžeš chovat! “

„A co dělám špatně?“ opáčí Viola.

„Co děláš špatně? Máš zvrácenou představu, že ses narodila pro starší chlapy. Ale tohle je tvůj strejda… “

Michal naslouchá a nevěřícně zírá. Co to má znamenat? Nadává tý nešťastný holce snad za to, že se ode mě nechala vzít kolem ramen? Nebo že mě v obřadní síni chytila za ruku? Zešílela!

„A co, že je to můj strejda? Právě že je to můj strejda! “

„Kterýho jsi viděla snad třikrát v životě… Sledovala jsem tě, jak zbožně na něj koukáš.“

„Ale, mami, prosím tě! “

„Jak ses tetelila, když si tě přitáhl… “

„Já za to nemůžu, žes nám nedovolila, abysme za ním s Kubou někdy jeli, když ty sama jsi ho nechtěla vidět.“ Blahořečí si, že se matce o setkání s Michalem v pizzerii nezmínila.

„Kdo říká, že jsem nechtěla?“ zvyšuje Eva hlas. „On nás nechtěl vidět, jinak by jezdil do Prahy častěji.“

„A ty s tátou jste ho nějak vehementně zvali? Myslím, že ne.“

„Tak to si myslíš špatně… A tátu nech na pokoji! “

„Pro vás to byl zbabělej emigrant, kterej utek před komunisty. Ale co když utekl taky trochu před tebou?“

Eva mlčí, stojí jako sloup, pak prudce zvedne paži, jako by chtěla dceru inzultovat.

Viola uhne. „Proboha, mami, promiň, já jsem to tak nemyslela! “

„Jdi do háje! “ štěkne Eva na dceru a vrací se do restaurace.

Michal skokem mizí na pánské toaletě. Stojí nad mušlí, cítí úlevu v těle, ale současně i těžký kámen na duši. Teď ještě větší než před chvílí. Ta Eva se regulérně zbláznila, husa pitomá! Stačil mi ten její pohled v krematoriu, a všechno mi bylo jasný. Normální hysterka.

Vrací se na své místo u stolu. Eva se tváří jako fúrie. Teď je ta chvíle, abych vyhledal Rikyho kolegu. Vstane, jde k němu a požádá ho o rozhovor mezi čtyřma očima. Vycházejí před restauraci.

Představuje se Michalovi jako Dušan Pokorný. Jakmile se ocitnou na ulici, sáhne pro krabičku cigaret a zapálí si. „Tohle je věc,“ demonstrativně zvedá ruku s cigaretou, „kterou jsme s Erikem chtěli navždy zahodit, ale nikdy jsme to dlouho nevydrželi,“ hořce se usměje a vyfoukne kouř. „Kouření mu určitě neprospívalo, jako asi nikomu, ale on to odskákal z nás první, já ho jednou budu následovat… “

„To není moc vtipný,“ povídá Michal s kamennou tváří.

„Já vím, není, jsme jenom slabí jedinci, kteří žijí ve vleku neřestí. Máte recht, to opravdu není vtipné, nýbrž přiblblé.“

„Dobrá, ponechme stranou kouření… Chci vás poprosit, jestli byste mi mohl říct, co se Rikymu vlastně stalo?“

„Někdo ho našel ležet před záchodem. Chrčel. Zavolali jsme sanitku, ale když přijela, bylo už pozdě – nedýchal.“

„Kdo ho tam našel?“

„Myslím, že jedna jeho známá.“

„Je tady někde mezi námi? Víte, já tu téměř nikoho neznám… “

„Není.“

Michal vzdychne. „Svěřil se vám brácha někdy, že má nemocný srdce?“

„O ničem nevím. A měl?“

„Určitý potíže prej měl, jak tvrdí jeho manželka.“

„Nic mi neřekl… Váš bratr nebyl sebevrah, kdyby měl vážnou nemoc, jsem přesvědčený, že by kouřit přestal a vydržel by to – na rozdíl ode mne.“

„Byl přepracovanej, vyhořelej?“

„Kdo v naší branži není?“

„Nepozoroval jste tedy u něj příznaky něčeho zvláštního, co by mohlo vést k tak rychlýmu konci?“

„Ne,“ kroutí hlavou Dušan. „Myslím, že to byl šok pro všechny! “

„Hm,“ přikyvuje Michal. „Může se vám to zdát zvláštní, ale kdybych se nezeptal, neusnul bych: Nemohl mu při tom mejdanu někdo pomoct do hrobu?“

„Kristepane, co to na mě zkoušíte?“

„Já na vás nic nezkouším, jenom hledám příčinu tak bleskový smrti.“

„Copak takhle náhle neumírají i ti, co si o sobě myslí, že jsou naprosto v pořádku? Třeba vrcholoví fotbalisti, lidi trénovaní, pod lékařskou kontrolou, u kterých by člověk předpokládal výborný zdravotní stav… “

„Já vím,“ přikyvuje Michal, „omlouvám se.“ Podrbe se na bradě, váhá, ale nakonec se odhodlá: „Jste Erikův nejlepší kamarád, něco vám svěřím, ovšem za předpokladu, že mi slíbíte naprostou mlčenlivost. Slibujete?“

Dušan zvedne obočí a pak váhavě přikývne: „Když to nebude nic protizákonného… “

„Nebudete mi to věřit, ale celej ten pohřeb bylo jedno velký a smutný divadlo. Rakev na katafalku v krematoriu byla totiž prázdná! “

Dušan nechápavě vytřeští oči. „Cože? To nemyslíte vážně! “

„Naprosto vážně, tak vážně, jako momentálně nic jinýho v životě. Ten zřízenec v krematoriu nám oznámil, že se bráchovo tělo ztratilo, že prostě není! “

Muž proti němu dál zaraženě zírá. Vzchopí se: „Neuvěřitelné! Chcete, abychom vám v redakci nějak pomohli?“

„Zatím asi ne, vyšetřuje to policie… “

„Kdybychom protáhli novinama, že se u nás ztrácejí nebožtíci, aspoň bychom policajty popohnali. Mají toho hodně a ještě k tomu netrpí tendencí přetrhnout se, jako všichni v téhle zemi… “

„Zejtra jdeme na kriminálku, tak uvidíme, jestli už něco mají. Když tak bych se vám pak ozval… “

„Napíšu si vaše telefonní číslo,“ říká Erikův kolega, „a tady je moje vizitka.“

Oba muži se vracejí do restaurace. Před Michalem na stole stojí nedopitý půllitr, jednou si lokne a vzápětí se otřese nad pachutí zvětralého piva. Už nemá důvod se v restauraci dál zdržovat.

„Co ses dozvěděl?“ ptá se Eva dychtivě.

„Vlastně vůbec nic. Nic podezřelýho ten člověk na Rikym nepozoroval, kromě toho, že hodně kouřil.“

„Myslela jsem si to,“ vzdychne Eva a napije se minerálky. „I kdyby se tam na tom večírku stalo něco zvláštního, všichni budou mlčet.“

Michal neurčitě přikývne, sáhne do peněženky, nakloní se nad sedící švagrovou: „Evko, tady je můj příspěvek na dnešní konzumaci,“ šeptne a podává jí dvě dvoutisícovky.

„Ne, Michale, to není třeba,“ odstrkuje švagrová jeho ruku s penězi.

Pouští jí bankovky na klín, na černou sukni smutečních šatů: „To musíš, je to můj bratr! “ Sotva to dořekne, zarazí se nad přítomným časem té věty. Ale proč ne? Dokud neuvidím Rikyho mrtvolu, budu si pořád myslet, že brácha ještě žije, říká si v duchu a neuvědomuje si šílenost té myšlenky.

Eva už neprotestuje a ukládá peníze do kabelky. „Snad už neodcházíš… “

„Jo, už půjdu, stejně tu skoro nikoho neznám… Spolu si pokecáme extra. Počkám na tebe zejtra, až půjdeš z výslechu na policii. Ale nevyznám se tam. Kde se sejdeme?“

„Naproti policajtům je kavárna… “

„Budu tam po jedný hodině a počkám na tebe. Aspoň se dozvím, co po tobě chtěli.“

„Budeš bydlet u nás?“ Eva nedokáže v hlase zastřít rozpaky.

Michal to postřehne. „Ne, nebudu vás obtěžovat, bydlím už v hotelu.“

„Ale dneska večer přece přijdeš k nám, ne? Domluvíme se, co a jak dál.“

„Nevím, na čem se budeme domlouvat. Já o posledních měsících života bráchy nic nevím, neviděl jsem ho, ani jsem s ním nemluvil po telefonu. Promiň, ale chci bejt sám a nějak si uspořádat myšlenky. Zejtra se uvidíme a po návštěvě u policajtů se domluvíme, co dál.“

Pohladí sedící Evu po vlasech, po pár krocích se zastavuje u Rikyho potomků. „Už musím jít,“ říká omluvně, i když ví, že lže, protože ho nic důležitého nečeká. „Zatím se mějte, ohlásím se vaší matce.“

Viola vyskočí jako pružina. „To je škoda, že už jdeš…,“ povídá s nepředstíraným smutkem.

Michal by ji rád znovu vzal kolem ramen, tu kopii z Evina mládí, ale z obavy, že by jí u Evy způsobil další problémy, to neudělá. „Violko, brzy se uvidíme,“ říká s upřímným úsměvem.

* * *

Eva a Michal se potkali na střední škole. Tak dlouho už se znají. Oba otcové, hlavní živitelé rodiny, byli obyčejní úředníci, jakých žily desetitisíce, takže takzvaná střední třída, jestli se dala populace v totalitním socialismu takhle vůbec škatulkovat. Byli placeni hůř než dělníci s nejnižším vzděláním. Výstižnější bylo dělení společnosti podle kritéria komunista versus nestraník, kariéra versus přežívání. Komunistická ideologie sice hlásala rovnost mezi lidmi, ale větší blábol vymyslet nemohla. Její pravou tvář naprosto výstižně popsal George Orwell větou: Všichni jsme si rovni, ale někteří jsou si rovnější.

Evu považovalo okolí za veselou a atraktivní dívku. Spolužáky nechala, aby se jí dvořili, ale s žádným si nic nezačala. Jezdila na prázdninové stanové tábory, kde si odbývala první lásky. První polibky, ale nic víc. Kolem své budoucí lásky chodila dlouho netečně. Spolužák jako spolužák. Vzájemná přitažlivost nevypukla na žádném večírku ani diskotéce, ale zcela prozaicky během přestávky mezi dopoledním a odpoledním vyučováním. Vraceli se ze školní jídelny, a třebaže do nejbližší vyučovací hodiny scházelo něco přes hodinu, šli rovnou do třídy, protože jezdit domů nemělo smysl. Spolužák si ji během oběda dobíral kvůli padajícímu ramínku u šatů, myslel si, že je vtipný, ona to hodnotila jako přidrzlost, ovšem natolik vzrušující, že vedle něj automaticky kráčela směrem ke školní budově. Jejich učebna byla ještě prázdná. Eva se posadila do své lavice, otevřela učebnici chemie a nalistovala poslední probíranou látku. Spolužák usedl po levici vedle ní, ačkoli jeho místo bylo o řadu dál, a díval se jí přes rameno. Dělala, že čte, ale ve skutečnosti čekala, co bude. Chvíli takhle nehybně seděli, pak se naráz na sebe podívali a vyprskli smíchy. Nechala se od něj vzít kolem ramen a posléze i pozvat na nedělní rande do Šárky.

Byl to romantický večer dvou nesmělých adolescentů. Vedli se za ruce. Měla poměrně pevný stisk a dlouhé štíhlé nohy, takže se Michal neobával, že by mu uletěla jako motýlek, a taky kvůli ní nemusel zkracovat svůj obvyklý krok. Zastavili se u jezírka, na jehož hladině se pohupovaly hvězdy, a na břehu zakuňkala žába. Eva přemýšlela, kdy ji políbí, on sbíral odvahu. Dostal sice chuť se na ni vrhnout, nebo aspoň jí sáhnout na prsa, ale zatím si to nedovolil. Na to, že jim bylo sedmnáct, žádné strhující tempo. Ovšemže v šedesátých letech se mládež chovala převážně zdrženlivě.

Ale nepolíbená domů neodešla. Poprvé pocítila jeho dech a chuť jeho slin. Další polibky už byly delší, ale stále jen nesmělé, rty na rty, jazyky se nedotýkali. Ani nevěděli, co to je francouzák. Teprve na bůhvíkolikátém rande hlesla při loučení před činžovním domem, ve kterém její rodina bydlela: „Ani jsi mi neřek, že mě máš rád.“

V mantinelech socialistické morálky si směli vyznávat lásku i členové Československého svazu mládeže, což oni navíc nebyli, protože v jejich škole tahle organizace neexistovala (ke cti ředitele a k velkému údivu žáků).

V duchu se trochu zastyděl, ale nic na to neřekl, dal jí ještě jednu socialistickou pusu a pomalu odcházel. Nevěděl, jestli ji má rád, nebo s ním víc mlátí chtíč, k jehož ukojení ovšem bylo v tu chvíli stejně daleko jako pěšky na Měsíc. Ale říct jsem jí to moh, tím bych nic nepokazil, uvědomil si na rohu ulice. A možná jsem jí při některý tý puse mohl lehce sáhnout na prsa. Ještě se otočil a zamával.

Byla to láska, cítili to oba. Po škole ji občas doprovázel domů a někdy se spolu i učili. Michala učivo na průmyslovce nebavilo, Evina společnost ho povzbuzovala. Jeho spolužáci ze základky šli většinou na gymnázium, ale jeho otec si to nepřál.

„Co když tě škola přestane bavit a nepůjdeš na vysokou?“ ptal se ho otec a sám si odpověděl: „Nebudeš nic.“

Vodili se za ruku, za tmy se líbali, a Michalovi se stále pronikavěji začal hlásit testosteron. Zamykal se doma na záchodě a masturboval. Myslel při tom pochopitelně na Evu, představoval si, jaká má prsa, jak zarostlý je její klín (kdeže v té době byly v Československu erotické časopisy! ) a jak vlhkou má jeskyňku. Napadlo ho, jestli někdy masturbuje i Eva, ale ta ani nevěděla, že něco takového existuje.

O to těžší měl dobývání jejího panenství. Vhodnou chvíli pro frontální útok pocítil na chmelové brigádě. Středoškoláci na přelomu srpna a září běžně trávili dva týdny sklízením chmelových šišek, což byl jeden z nejcennějších vývozních artiklů socialistického Československa, považovaného za chmelařskou velmoc. V nesmírně populárním filmovém muzikálu Starci na chmelu se zpívalo:

Myslíme jenom na to / že chmel je naše zlato / jediné, co nám svato / je chmel a jenom chmel.

Od Tater až po Brdy / buď každý otec hrdý / až dá si jedno tvrdý / že chmel jsem česal já.

Po společné večeři z ešusu zavedl Michal Evu za vesnici v domnění, že měkká a voňavá mez pod lesem na ni zapůsobí tak romanticky, že až eroticky. Natáhli se do trávy, a v pauze mezi dlouhými polibky, už tedy francouzáky, jí zašeptal do ucha: „Chci ti už dlouho říct… “

„Povídej… “

Necítil se úplně komfortně, ale začal: „Chci ti říct, že po tý době, co spolu chodíme, si přeju,“ udělal delší pomlku, „víc než jenom líbání.“

Podívala se na něj tázavým pohledem, pousmála se, ale neřekla nic.

Rozuměla tomu, co jsem jí naznačil? Nebyl si jistý. Ale teď přece nemůžu couvnout… „Tobě to stačí?“

Rozpačitě pokrčila rameny. Byla zmatená. Ani Michal neměl v téhle oblasti žádné praktické zkušenosti, jen cítil, že to chce. Pomalu si Evu přitáhl a lehce jí sáhl na ňadro. Postřehl, že se rozhlédla, jestli je někdo nevidí. Rozepnul jí několik knoflíků od halenky a sáhl jí pod podprsenku. Ucítil teplo jejího ňadra, několikrát jí pohladil bradavku, ale žádná odezva, a tak ruku zase stáhl.

Kruci, přece to nevzdám! Sáhl jí do rozkroku; nejdřív přes plátěné kalhoty, pak jen přes tenké kalhotky a nakonec se odvážil vsunout ruku pod ně. Rozbušilo se mu srdce. V Evině tváři spatřil leknutí. Neuměl si to vysvětlit. Nedotkl jsem se jí nějak necitlivě? Bylo jí to nepříjemný? Neměl odvahu se zeptat.

Co to bylo? proletělo Evě zamotanou hlavou. Jí se žádná vášeň nezmocňovala, pociťovala spíš obavy. Nebude to mít následky? Na sex ještě nebyla připravená, vůbec nic o něm nevěděla. Nebyla si jistá, zda pouhým dotykem nemůže otěhotnět! Držela, ale zatajovala dech. „Máš mě rád?“ zeptala se tiše.

„Mám tě moc rád.“

„To je dobře… Zrovna teď to potřebuju hodně slyšet.“ Měla pocit, že překročila pomyslný práh ženství; nevěděla, že se mýlí.

„Mám tě strašně moc rád! “ zopakoval důrazněji a dlouze a něžně ji políbil.

Blížila se doba večerky, a tak se vydali zpátky do vesnice, kde je čekala další noc v nechutné ubytovně s kovovými palandami a propadajícími se slaměnými matracemi, s funěním, chrápáním a hekáním několika desítek podobně páchnoucích spolunocležníků.

Během chmelové brigády se Michal v dobývání pevnosti dál nedostal. Pokračovali v Praze v jejím pokoji před odpoledním vyučováním. Postoupili od laskání intimních partií k pokusu o intimní spojení, ale k Michalovu velkému zklamání se pokus nezdařil.

„Promiň, mám zábrany,“ hlesla tiše Eva. I ji to trápilo, protože ho milovala. Nechápala, proč se svému milenci neotevře, i když mu chce vyhovět.

Ani jeden z nich nevěděl nic o vaginismu, poruše, která může vzniknout jako důsledek zranění v intimní oblasti a způsobit panenský strach před pohlavním stykem. To ji opravdu potkalo, ale nedávala si to do souvislosti. Pak si od kamarádky půjčila instruktážní brožuru od jakéhosi holandského autora o sexuálních praktikách pro začátečníky. Tajně, aby to nikdo nevěděl, zašla za sexuoložkou. Pomohlo jí to; uklidnila se a zbavila se úzkostného stavu. Konečně se Michal v jejím pokojíku, za bílého dne, dočkal vítězství! Překvapilo ho rychlé vyvrcholení, ale byl zodpovědný, dával si pozor, aby Eva neotěhotněla. Jen litoval, že si nemohli tu šťastnou chvíli plně prožít, protože na ně čekaly školní lavice a odpolední vyučování.

Pro Evu to byl tak silný zážitek, že se o první hodině nebyla s to soustředit na vyučování a při ústním zkoušení vyfasovala nedostatečnou, svou první v životě. „Stejně jsem šťastná,“ řekla Michalovi cestou ze školy. Uvítala, že se už nemusí nervovat, a vůbec jí nevadilo, že žádnou slast při sexu nepociťovala.

Michalovi přišlo zvláštní, že všichni vždycky řeší ztrátu panenství, ale nikdo se nepozastaví nad tím, že kluk přichází o panictví.

Kapitola 5

Michalův večerní návrat do hotelu má překvapivou pointu.

„Pane Štrobl,“ mává na něj postarší recepční, „máte tu nějakou obálku.“

Popojde několik kroků od recepce, sesune se do koženkového křesla a obálku rozlepí. Čte: Nepostrádal jsi mě na „pohřbu“ svého bratra? Toť vše, žádný podpis, nic dalšího. Velmi stručná, na počítači velkým písmem napsaná a vytištěná otázka. Jenomže od koho?

Skládá list papíru zpět do obálky a vrací se k recepci. „Prosím vás, kdo mi tady tu obálku nechal?“

„Bohužel, pane, přebírala to moje kolegyně… “

„A je tady někde?“

„Už odešla.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Pohřeb bez nebožtíka.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.