Dirk Husemann

DOBRODRUH

Z PAŘÍŽE

EUROMEDIA GROUP

Dirk Husemann

DIE ROMANFABRIK VON PARIS

Copyright © 2020 by Bastei Lübbe AG, Köln

Alle Rechte vorbehalten

Translation © 2021 by Rudolf Řežábek

ISBN  978-80-242-7692-2

„Když začínám psát, mám už předem celý text knihy v hlavě.“

„Historie je pro mne jen hřebík, na nějž věším svůj vlastní obraz.“

Alexandre Dumas

Románové postavy

Alexandre Dumas spisovatel

Anna Mollová, hraběnka Dornová, učitelka

Tristan hrabě Dorn její zesnulý manžel

Immanuel její sluha a vozka

Etienne Lemaitre magnetizér

Ben Simes jeho pomocník v Londýně a Sankt Petěrburgu

Madame Meunierová jeho kočí

Fruchard námezdní písař v Dumasově románové továrně v Château Monte Christo

Mocqet vrátný v Château

Hippolyt Dumasův sluha

Olaf Schmaleur lübecký obchodník se slanečky v Paříži

Marie-Alexandrine Schmaleurová jeho žena

Henrietta jeho dcera

Jean jeho syn

Auguste Mariette egyptolog a kurátor egyptské sbírky v Louvru

Bernard Pivert francouzský politik v Paříži

Doktor Lassailly lékař v Hôpital de la Charité

Monsieur Lambermont majitel hotelu Lambermont v Bruselu

Viktor Šuvalov ruský obchodník ze Sankt Petěrburgu

Princ Albert britský následník trůnu v Buckinghamském paláci

Lady Esme jeho guvernantka

Lady Alice vévodkyně z Worcesteru

Fergus Seaborn její milenec

George kuchař v královském paláci

Lord soudce Digby soudce ve vězení Newgate

Eakins lazebník ve vězení Newgate

Reverend Collins duchovní ve vězení Newgate

Doktor Bailey flašinetář v Londýně

Poppy Roebucková prodavačka novin v Londýně

Clément Cunin francouzský četník

Jacques Fulchiron francouzský četník

Část 1

Snílek v Louvru

1

Paříž, konec listopadu 1851

Anna si připadala jako románová postava. Ještě před týdnem působila jako učitelka němčiny v Karlsruhe. A teď jede na invalidním vozíku Paříží a pronásleduje muže jménem Alexandre Dumas.

Musí ho zastavit.

Nejdřív potřebuje získat důkazy o jeho pletichách. Požádala svého sluhu Immanuela, aby našel nějakého prodavače novin. Immanuel ji vezl po bulváru. Anna nikdy předtím nezažila takovou tlačenici. Uspěchaní kolemjdoucí bezohledně naráželi do kolečkového křesla. Podzimní vítr šlehal do obličejů. Chodci pevně přidržovali své klobouky. Anna si pod bradou pevněji přitáhla uzly šátku, který měla uvázaný kolem čepce.

Immanuel za chvíli ukázal na tržní stánek z prken, beden a plachty, který stál před zářivě osvětlenou kavárnou. Mladá prodavačka třídila vystavené zboží – knihy a noviny.

„Listopad, který všechno zašpiní,“ poznamenala obchodnice, když jí Anna popřála dobrý večer. „Mými novinami si nejdřív ukrátíte dlouhý večer a pak jimi ještě obložíte vlhký byt,“ vychvalovala žena své zboží. Přitom unaveně gestikulovala rukama.

„Alexandre Dumas,“ nadhodila Anna. „Znáte ho?“

Oči prodavačky se najednou rozzářily jasněji než lampy na kavárně. „Jestli znám monsieur Dumase? Považujete mě snad za dámu z urozené společnosti?“ Ukázala na svou obnošenou halenu.

„Myslím samozřejmě jeho příběhy. Máte něco od něho?“ Anna ukázala na noviny.

Prodavačka vytáhla jeden exemplář a podala jej Anně. „Dřív psal pro Le Siècle. Teď vydává vlastní noviny.“

„Le Mousquetaire,“ přečetla Anna nahlas záhlaví listu. Pod ním stálo: Journal de M. Alexandre Dumas. Posunula si brýle. Titulní stránku zdobila kresba jakési postavy v historickém kostýmu, pravděpodobně mušketýra, podle kterého bylo periodikum nazvané. Vedle něho byl zobrazený stůl, o který se opírala ručnice.

Anna natáhla ruku. Prodavačka ale noviny stáhla zpět a nastavila prsty zašpiněné tiskařskou černí. „Patnáct centimů,“ požádala. „Nejdřív zaplatit, pak číst. Životem prověřená moudrost obchodníků s novinami.“

Anna vyndala z váčku na peníze tři mince. S novinami v ruce se nechala od Immanuela odvézt do kavárny. Tady bzučely rozhovory a cinkaly stříbrné lžičky ťukající o porcelán. Našli malý kulatý stolek. Anna si objednala kávu a pro Immanuela pivo. Potom rozložila noviny a pokryla jimi zelenou poškrábanou desku stolu. Le Mousquetaire byl vytištěný na tenkém levném papíře. Písmena prosvítala. Na několika místech je tiskařský lis skoro prorazil archem. Palcový titulek na úvodním listu zněl: Francouzi, pryč z Paříže a byla to žaloba na přestavbu města, kterou prováděl baron Haussmann. Většina pařížských občanů nemohla platit nájemné za nové luxusní byty a musela se odstěhovat do zchátralé východní části metropole na Seině. Anna přeletěla očima článek. Tohle nebylo to, co hledala. Ale tady! Na dolním okraji titulní stránky dvousloupcový článek ohlašoval nový román na pokračování z Dumasova pera. Stálo tam, že čtenář najde text uvnitř – první díl Pařížských mohykánů.

Anna vyhledala ohlášenou epizodu, podala Immanuelovi první arch novin a četla dál.

Na druhém archu našla příběh na pokračování. Objevili se v něm dva zamilovaní, Colomban a Carmélite. Rafinovaně unikali nebezpečím, kterým se vystavovali svými vlastními neomalenostmi. Bylo to obtížné, ale Anna přesto dočetla celé pokračování. Pak pokynula číšníkovi, zaplatila z tenčící se zásoby svých mincí a zeptala se na nejbližší četnickou stanici.

Policisté sídlili v temném domě na Rue de Cléry. Immanuel provezl Annu vchodovými dveřmi. Ve vzduchu se vznášel pach mužského potu a dýmkového tabáku. Za neuklizeným psacím stolem dřepěl uniformovaný policista s mrzutým, očividně nevyspalým obličejem. Uhladil si úzký knír nad horním rtem a zeptal se Immanuela, co si přeje.

„To já vám chci něco oznámit,“ ozvala se Anna.

„Madame?“ zareagoval unavený hlas.

„Chci podat oznámení na muže jménem Alexandre Dumas,“ prohlásila.

Únava z četníkova obličeje se rázem vytratila. „Na toho spisovatele?“

„Kolik mužů toho jména asi máte v Paříži?“ dopálila se. „Samozřejmě že na toho spisovatele.“

Policistovi kolegové u dvou stolů v pozadí zvědavě zvedli hlavy.

„Copak provedl tentokrát?“ zeptal se muž v podatelně.

„Znamená to, že je to známý delikvent?“ zareagovala pohotově Anna.

„O tom vás nemohu informovat. Chcete podat udání. Jaký k němu máte důvod?“ Vyndal arch papíru a vytáhl korek z bronzového kalamáře.

„Kvůli…,“ Anna vrhla přes rameno pohled na Immanuela. Její průvodce pokrčil rameny, „… mravnímu pohoršování.“

Četník svraštil čelo. „Dumas vás obtěžoval nebo snad ještě obtěžuje?“

„A jak mě obtěžuje,“ zdůraznila. „Každým slovem, které napíše, mi vhání do obličeje ruměnec studu.“

Policisté u zadních stolů se zvedli a přistoupili blíže.

„Madame,“ začal četník. „Jsme svobodná země. Monsieur Dumas je jeden z našich nejúspěšnějších a nejoblíbenějších spisovatelů. Udání…“

„Je oblíbený jenom proto, že se mu daří ohlupovat čtenáře a získávat jejich sympatie lacinými triky. Je to… je to…“ To slovo přešlo Anně jen těžko přes rty. „Hypnotizér. Jedinec, který si podrobuje lidskou vůli. Je nebezpečný!“

Všichni tři policisté se na sebe významně podívali. Jeden z nich zamával rukou, jako by se právě spálil.

„Žádám, aby policie proti němu něco podnikla.“

„Nemůžeme nikoho zavřít jen proto, že píše romány,“ upozornil četník, jenž přijal oznámení.

„O vězení jsem se nezmínila ani slovem.“ Anna udeřila rukou v rukavici do psacího stolu. „Nechte strhnout plakáty propagující jeho brak. Zakažte noviny, které ho vydávají. A postarejte se o to, aby vaši krajané četli kvalitní knihy. Založte veřejné knihovny a školy.“

„Adresa?“ zeptal se četník.

„Nevím, kde ten škrabal přebývá,“ odmítla Anna.

„Myslím tím samozřejmě vaši adresu, madame. Bydlíte v Paříži?“ chtěl vědět.

Anna zaváhala. Zrovna teď nejspíš doběla rozhněvaná madame Schmaleurová vynáší z jejího pokoje cestovní tašky a nechává převléct postel. Ale dokud to neví jistě, ještě tam bydlí. A tak uvedla adresu: Rue Réaumur 38.

Četník rychlou, vypsanou rukou vyplnil formulář a nechal ho Annu podepsat. Pak odložil list na hromádku dalších, spojil prsty a řekl: „Hezký večer, madame.“ V obličeji se mu nepřehlédnutelně zračila předstíraná laskavost.

Anna se naklonila nad psací stůl, sáhla po tiskopisu a přidržela si ho před brýlemi. „Kde stojí, jaká opatření policie podnikne?“

Četník si povzdechl a pokusil se získat papír nazpět. „To se nikde nedočtete. Záleží to na úvaze naší četnické stanice.“

„A k jaké úvaze místní četnictvo dospělo?“ Anna se netrpělivě zachvěla. Najednou jí připadalo, jako by měla ucpaný nos. Ti muži ji neberou vážně, protože je žena a sedí na invalidním vozíku! Zaplavila ji palčivá vlna zahanbení.

„To je výhradní záležitost této stanice.“ Četníkovi se obratným pohybem podařilo zmocnit se znovu formuláře. Přitom se arch roztrhl.

Anna hodila po uniformovaném muži zbývající cár papíru. Útržek ho zasáhl do hrudi a neslyšně se snesl na podlahu. „Vy jste jen sluha správního systému,“ obořila se na něho. „Chci si promluvit s policejním prezidentem.“

„A nechtěla byste si rovnou zkusit promluvit s prezidentem republiky?“ ušklíbl se četník.

Anna se užuž chystala Immanuela vyzvat, aby tomu drzému Francouzi dal za vyučenou. Vtom se zapojil další policista. Obešel psací stůl svého kolegy a napřímil se před Anniným kolečkovým křeslem. Jestli si teď vedle mě žoviálně dřepne, začnu křičet, umínila si v duchu. Četník však zůstal stát a shlížel na ni. Měl na sobě stejnou modrou uniformu jako jeho kolegové, ale na náramenících se mu skvělo více prýmek.

„Jestli si mohu dovolit poznamenat, madame, nejste podle všeho Francouzka,“ pronesl hlubokým hlasem.

„Pocházím z Bádenského velkovévodství. Co to má společného s mou žádostí?“ zafuněla Anna.

„Nic, samozřejmě,“ ujistil ji důstojník. „Snad jenom to, že nevíte, jaká instituce ve Francii bdí nad dobrými mravy.“

„Samozřejmě policie,“ zareagovala. „Nebo ne?“

„O váš případ by se lépe postarali na cenzurním úřadě,“ prozradil jí četník. „Ušetřete přece tamhle nebohému Gadymu námahu. Vaši stížnost,“ ukázal na zbytek formuláře, „bychom beztak postoupili kolegům z cenzurního. Ale to potrvá týdny. Proč ten úřad rovnou nenavštívíte osobně?“ Uvedl jí adresu. „Zítra ráno v osm tam na někoho určitě narazíte.“

Po odmlce dodal: „Měla byste vědět, že Dumasovy příběhy jsou všude oblíbené. Kdyby jeho díla kvůli vám padla za oběť cenzuře, poštvala byste si proti sobě celou Francii.“

2

Západně od Paříže, Château Monte Christo, prosinec 1851

Paříž byla hlavní město nesnesitelného zápachu a zároveň domov voňavek. Nikde v Evropě nebylo tolik parfumerií, nikde nevydávali lidé, kteří si to mohli dovolit, tolik peněz za pomíjivé čichové vjemy. Z dobrého důvodu: Paříž byla stoka. Z ulic stoupal morový pach, horký dech bezbožnosti, který pokrýval město jako zvon. Francouzští králové, když ještě existovali, prchali před špínou a blátem tak často, jak to jenom bylo možné. Větrali alonžovou paruku a krátký kabát se šosy a nízkým stojacím límcem zvaným justaucorps při lovu v Bouloňském lesíku. Avšak po denních radovánkách hrozil návrat do bažiny, která předstírala, že je světovým městem. Nebylo divu, že nejbohatší z bohatých platili celé jmění za to, aby se usídlili za hranicemi Paříže. Obvykle se vypravili na západ, na svahy Saint-Germain-en-Laye, tam kde město ještě bylo tak blízko, že na něj viděli, a zároveň tak daleko, že jeho děsivý odér zůstal mimo dosah.

Tam si nechal každý mocipán ve francouzských dějinách, který měl alespoň špetku sebeúcty, postavit zámek. Tam přicházeli na svět králové a tam také jeho zásluhou hynuli. Vévodové tam ohlodávali kuřecí stehna a odhazovali kosti směrem k Paříži. Tam se nechávaly nejkrásnější ženy ze společnosti vyvádět od nejbohatších mužů k ciacconě a šlapat si při tanci na nohy. Kdo zvládl výstup po horském úbočí do Saint-Germain-en-Laye, ocitl se o kousek blíže nebesům.

Nyní, v roce 1851, králové zmizeli, protože je pohltily revoluce. Jejich zámky však ještě stály. Přešly do vlastnictví bohatých měšťanů, kteří si železnicemi, doutníky, kašmírovými látkami, porcelánem, benátským křišťálem a křišťálově průzračným šampaňským vydělávali ohromující majlant.

Ale jen ti prostší z nich se spokojili s tím, že přebývali v zaprášeném přepychu a trávili poklidné stáří tam, kde bourbonští králové šoupali svými panovnickými zadnicemi. Jedinec s patřičnou sebeúctou si postavil vlastní palác.

Teprve nedávno vznikl velmi blízko zámku Jindřicha IV., rodiště Krále Slunce, nový château. Stavitel se sám považoval za monarchu a nazýval se „král spisovatelů“. V Paříži ho považovali za kouzelníka, který uměl slova proměňovat v peníze. V Saint-Germain-en-Laye byl proslulý hlavně tím, že dokázal peníze vyhazovat oknem.

„Pište!“ Hlas zaduněl místností se švestkově modrou tapetou. Deset psacích stolů s prohnutými nožkami stálo tak, že to připomínalo školní třídu. Sedělo u nich deset mužů se skloněnými zády. Na čelech jim perlil pot. Pera jim v rukou jen tančila, zatímco popisovali jeden arch papíru za druhým. Jeden z nich, hubený mladík s řídkými vlasy a šosy, které už dávno vyšly z módy, se zarazil, podíval se na to, co napsal, poklepal si špičkou pera o tvář a nechal pohled volně klouzat z okna.

Ze zamyšlení ho vytrhly těžké kroky. Na jeho pracovní místo dopadl stín.

„Nač myslíte, mladý příteli?“ zeptal se chraptivý hluboký hlas.

„Na tom příběhu, který mám vypracovat podle vašich představ, zřejmě něco nehraje, monsieur Dumasi,“ odpověděl písař, aniž by odvrátil pohled od okna. Venku se pohupovaly koruny stromů v parku v poryvech listopadového větru. Dešťové kapky bubnovaly do oken Château Monte Christo.

„Něco na něm nehraje,“ zopakoval Dumas. Byl to velký, až neuvěřitelně korpulentní muž. Na hlavě mu divoce bujely kudrnaté vlasy. Krajky se chvěly. V obličeji s plnými tvářemi vynikaly zářící jasné oči. Jeho navoněný knír se zachvěl, když se mu zkřivily rty. Ten, kdo Dumase neznal, by si pomyslel, že vycenil zuby. Ve skutečnosti se ale usmíval – jako vždy, když autora Tří mušketýrů něco vyprovokovalo.

„Jsem opravdu rád, že ve své továrně na romány zaměstnávám tak mladý talent, jako jste vy, Frucharde,“ zareagoval Dumas. „Prosím prozraďte mi, co na mém příběhu nehraje.“

„Děj je napínavý a zábavný,“ odpověděl písař. „Ale podle mě je ten padouch trochu bledý.“ Fruchard polekaně vzhlédl ke svému zaměstnavateli. „Smím-li to takhle vyjádřit.“

Dumasova pokožka byla hodně tmavá. Bylo to dědictví po jeho otci pocházejícím z Haiti. „Trochu barvy ještě nikomu neuškodilo,“ připustil. „Vymyslete si něco, Frucharde. Smočte štětec v paletě svého ducha a pak s ním směle zakružte po papíru! Propůjčte té postavě život!“

„O to se právě pokouším, monsieur,“ poznamenal písař. „Ale představit si živého člověka je tak obtížné.“

„Vidíte ty dešťové kapky na okně? Představte si, že ty kapky vyplnily vaše myšlenky. A v každé z nich vězí nápad, občas dokonce celý příběh. Frucharde! Ve vašem nitru zurčí potoky. Z koryt se tam rozlévají řeky fantazie. Posaďte se na břeh a nahoďte udici!“

Fruchard se znovu upřeně zahleděl na okenní sklo a ztěžka polkl. „Ten padouch se musí dostat do vězení. Ostatní vězni ho budou mučit a poté ho zabijou,“ vypravil konečně ze sebe.

Dumas poklepal Fruchardovi na záda. „Velkolepé a efektivní. Pokud mě ovšem chcete zruinovat.“ Prohrábl si rukou vlasy. „A co na to jít třeba takhle? Padouch musí do vězení, ale tamní utrpení ho nesrazí na kolena. Kdepak! Dokonce ho ještě posílí a vytvoří z něho o to většího bídáka. Když přijde ďábel do pekla, cítí se tam jako doma. Viďte, Frucharde?“ Dumas nečekal na odpověď a pokračoval: „Náš zlosyn se ve vězení obohatí a stane se mocnějším než předtím. Jenomže tentokrát se to nestane na účet nevinných občanů, ale trpět budou ostatní vězni.“

„Ale jak by k tomu mohlo dojít?“ zeptal se Fruchard tiše.

„Co byste za mřížemi nejvíc postrádal?“ zajímal se Dumas.

„Já bych… no, kdybych tam musel, asi bych…“

„Jste muž, Frucharde. Chtěl byste mít metresu. Noci ve vězení jsou chladné a nudné. Takže náš padouch podplatí dozorce.“

„Jakpak se dostal k penězům?“

„Kdo potřebuje peníze, když má nápady? Nápady, Frucharde! Nechá přijít metresu a pronajímá ji spoluvězňům. Z těchto příjmů podplatí dozorce a zbohatne tak, že se vypracuje na krále kriminálu. Samozřejmě i on sám mlsá své zboží.“

„Jak odporné!“ zasténal písař.

„Podle vás je to odporné? Tak to je přesně ta látka, kterou potřebujeme.“

Na schodech se ozvaly kroky. Objevil se vrátný. Ve vínově rudé livreji téměř splýval s tapetami.

„Co se děje, Mocqete?“

„Návštěva, pane,“ ohlásil vrátný.

V Château Monte Christo se vyskytovaly dva druhy hostů. Ti, které domácí pán pozval a s nimiž celé dny hodoval a celé noci se oddával bakchanáliím. A pak takoví, kteří přišli sami od sebe a požadovali něco, co jim Dumas nebyl ochoten nebo schopen dát.

„Vždyť jsem vás naučil, jak se zachází s rušiteli našeho klidu, Mocqete.“

Vrátný se uklonil. „Jistě, monsieur. Ale tentokrát si pánové z banky sami přivedli psa. Náš Napoleon se strachem všem na očích podělal a pak utekl do své boudy.“

Dumas rázně prošel místností. Ve dveřích se znovu otočil k námezdním písařům. „To není důvod, abyste nechali pera lenošit. Dnes večer musejí být články v tiskárně. Le Mousquetaire vychází dochvilně a v kompletním rozsahu. Pište, pánové, pište!“

*

Alexandre Dumas přikázal vrátnému, aby vetřelce uvedl do bílého salonu. On sám rychle vstoupil do této místnosti bočními dveřmi a pohodlně se usadil na židli s vysokým opěradlem a červeným koženým potahem. Ten kus nábytku se neodbytně podobal trůnu. Dumas často chodil do Louvru, aby na malbách studoval různé pózy, kterými se králové ve francouzských dějinách předváděli na svých skvostných stolcích. Pro bankéře zaujal nedbalou pozici Ludvíka XVIII. Za tím účelem nechal levou ruku spočívat na opěradle a pravou se opíral o vycházkovou hůl.

U přední stěny sálu stála busta domácího pána z pentelského mramoru. Zobrazený vizionář vzhlížel ve dvojnásobné životní velikosti ke stropu, kde lustr vydával křišťálově jasné světlo a vrhal na leštěný kámen blýskavé jiskry. Dumas miloval tohle aranžmá. Leckdy očekával, že jeho kamenná socha na něho upře pohled a promluví k němu.

Od vchodu teď byly slyšet zvučné hlasy doprovázené psím štěkotem a škrábáním zvířecích drápů na kamenných dlaždicích. „Psa ne, messieurs!“ zvolal Mocqet. „V tomto zámku ne!“

Do bílého salonu vedly dvoukřídlé dveře. Odshora až dolů byly opatřené malými skleněnými okénky. Za nimi se teď objevili dva muži v tmavých oblecích. Okénka členila jejich postavy na čtverce. Dumas se pousmál při představě, že by se ty obrazové výseče daly přesunovat jako u posuvného hlavolamu, takže by se hlava jednoho pána ocitla v rozkroku druhého. Pořád ještě hloubal nad lákavě dráždivými variacemi, když návštěvníci svévolně otevřeli dveře a vstoupili.

„Monsieur Gallois. Monsieur Odier.“ Dumas návštěvníky znal, a tak na ně jen kývl hlavou. Nestáli mu však za to, aby vstal.

„Dumasi,“ oslovil ho muž zvaný Odier. Jeho účes mu po obou stranách hlavy vytvářel pár holubích křídel. „Naše trpělivost je u konce. Zaplaťte! Nebo vás necháme uvrhnout do vězení.“

Mezi nohama vymahačů se protlačil pes. Sahal svým pánům nad kolena, měl černou krátkou srst a cenil zuby. Odier ho držel na krátkém vodítku.

Dumas mužům pokynul, aby přistoupili blíž, a nabídl jim židle u bílého stolu s oblými rohy, který dominoval středu místnosti. Muži se neposadili, ale Dumas věděl, že to se změní.

„Kolik vám ještě nyní dlužím?“ zeptal se.

„Přesně tři sta čtyřicet tisíc franků, i se započtením úroků,“ zazněla Galloisova odpověď.

„Kvůli takové částce jste vážili cestu až z Paříže,“ konstatoval Dumas. „Mohou-li zaměstnanci vaší banky plýtvat časem kvůli takovým maličkostem, musí se jejich instituci dařit opravdu skvěle. Nevidím důvod k tomu, abych vás svými penězi podporoval.“

„To jsou naše peníze, Dumasi!“ Odier zvýšil hlas. Pes se k němu přidal nenávistným zavrčením na domácího pána. „A není to maličkost. Výrobce svíček v mé ulici by musel pracovat celý život, aby si vydělal sto tisíc franků.“

„Kolik svíček by tak asi vzniklo? Pravděpodobně by jimi mohl osvítit Paříž na celou noc. To se jinak daří jenom spisovatelům. Pozdravujte ode mě toho nebožáka,“ odvětil Dumas. „Objednám si u něho čtyři sta svíček. Můj zámek musí zářit jako moje myšlenky.“

„Tak dost už toho žvanění!“ Gallois se teď hlasem přizpůsobil psovi. „Peníze, Dumasi! Nebo nechám přivolat četníky.“

Domácí pán vstal a přistoupil k návštěvníkům. Bankovní úředníci mu sahali k ramenům. Klekl si a pohlédl psovi přímo do očí. Zlověstné vrčení se změnilo v neškodné kvíkání, které vzápětí zcela utichlo. Dumas poškrábal zvíře za ušima. Na znamení vděčnosti mu horký jazyk olízl ucho.

„Pusťte toho politováníhodného hafana z vodítka,“ vyzval je Dumas. „Nemusí se přece cítit jako chudák fantasta, kterého jste sem přišli šikanovat.“

Zazvonil zvonek u dveří. Zanedlouho se znovu objevil Mocqet. „Monsieur Dumasi, máte návštěvu. Je to madam Prunellová. Přišla se svým synem a tvrdí, že nutně potřebuje vaši pomoc. Čeká ve žlutém salonu.“

Dobrák Mocqet! Vždy měl ty nejlepší nápady v pravý čas.

„Pánové,“ obrátil se Dumas k bankéřům, „naše rozmluva tady musí skončit. Dámu, která potřebuje pomoc, nemohu nechat čekat. Au revoir. Rada na závěr: Dopřejte svému psovi – a mně – delší vodítko.“

Na to s vlajícími šosy spěšně vyšel z místnosti. Odier za ním zavolal, že počká, až se vrátí. Dumas však na tuto výhrůžku nedbal. Trpělivost obchodníka s penězi byla tenká jako nit a nesměla se přespříliš napínat, protože pak snadno vzala zasvé. Odier a Gallois začnou mít dlouhou chvíli a nakonec to vzdají a zmizí. Ennui, pánové, nuda. To je spisovatelova zbraň.

„Bravo, Mocqete!“ Dumas poklepal vrátnému na rameno. Přitom zjistil, že jeho livrej je už silně obnošená. Mocqet si zaslouží lepší úbor. Hned zítra pro toho dobrého muže objedná u nejdražšího krejčího v Paříži slušivou uniformu.

„Pane?“ otázal se nejistě vrátný.

„Dobrý nápad, Mocqete.“ Dumas se zasmál a udeřil se pěstí do ploché dlaně. Jeho bujné vlasy se zavlnily. „Madame Prunellová vás očekává ve žlutém salonu. Ani mě by nenapadlo nic lepšího.“

„Ale ona je to pravda, monsieur,“ přiznal skomírajícím hlasem Mocqet. „Přivedla svého syna Henriho a je velice rozčilená.“

Dumas vyslal děkovný pohled k nebesům. „Na svou livrej můžete už teď zapomenout, Mocqete!“ Kvapně zamířil ke žlutému salonu a nechal za sebou vrátného, který bezradně civěl na svůj služební oděv.

3

Západně od Paříže, Château Monte Christo, prosinec 1851

Marianne Prunellová měla silnou bradu a bdělý, nedůvěřivý výraz v obličeji. Dumas objal pažemi její ramena zahalená do levného přehozu a políbil ji na nehybné rty. Pak se sklonil k chlapci a potřásl mu ochablou rukou.

„To je krásné, že vás tady oba vidím!“ začal. Slova však vyznívala stejně mdle a zvětrale jako jeho pocity. „Malý Henri už umí chodit.“

Marianne měla velké a rozvážné oči. „Kdybyste mu posílal peníze, jak jste slíbil, naučil by se možná i číst. Například romány, kterými jeho otec vydělává miliony.“

Proč jenom tahle zvadlá ústa kdysi považoval za přitažlivá? Podle velikosti dítěte Dumas odhadl, že už to bylo nejméně před šesti lety. Tehdy byla Marianne krasavice. Ach, teprve čas propůjčuje pařížským květinám poezii!

To si musí zapsat! Zašátral v kapse redingotu, vyndal papír a pero a poznamenal si, co ho právě napadlo.

Marianne mu vytrhla poznámku z ruky. Pero s hlasitým cvaknutím dopadlo na dlaždice. „My potřebujeme peníze, nikoli velká slova. Peníze! Kolik milionů franků jste vrazil do tohohle zámku, zatímco váš vlastní syn denně musel srkat zředěnou zelnou břečku?“

„Marianno!“ pokusil se ji uklidnit. „Malý Henri je politováníhodný, ale já nejsem jeho otec.“

„To snad já musím vědět nejlíp. A mám v úmyslu vykřičet do celého světa všechna tajemství, která jste mi mezi polibky šeptal do ucha.“

„Mon dieu! O jakých tajemstvích to vlastně mluvíš?“ Dumas cítil, že ho začíná opouštět jeho příznačný netečný klid.

„Například to, že Hrabě Monte Christo je výplod vašeho námezdního písaře Augusta Maqueta.“

„To svou směšností nepřekoná ani slavnostní ceremoniál na památku Molièra v Théâtre-Français. Je to ale stejná bizarnost.“ Dumas odbyl tuto výčitku jediným mávnutím rukou. Skutečně o tom Marianně pověděl? Byla to totiž pravda. Maquet dodal do románu své historické znalosti, ale samotný příběh pocházel od Dumase. Nevídaná pomstychtivost Edmonda Dantèse a jeho rafinovaný způsob, jakým ničil své nepřátele. To byl nefalšovaný a jedinečný Dumas. Maquet! Přitom Dumase napadlo, že i jeho bývalý námezdní písař od něho požadoval peníze, podíl na příjmech. Opravdu by si to zasluhoval, ale peníze byly dávno šťastně utracené.

„Monsieur? Posloucháte mě vůbec?“ Teď pro změnu zase Prunellová vylovila zpod ošumělého přehozu kus papíru a podala mu ho.

Dumas před ním ustoupil. K papíru, který sám nepopsal, měl zhruba stejný vztah jako ďábel k Bibli. „Co je to?“ zeptal se. Odpověď znal už předem.

„Podepište to! Tím uznáte Henriho za svého syna a já si vezmu všechna tajemství s sebou do hrobu.“

Snad už je vykopaný, problesklo Dumasovi hlavou.

Henri vytrhl papír z matčiny ruky, postavil se před Dumase a podal mu ho. „Tati!“ oslovil ho mrňous. „Prosím!“

Stouply mu snad při pohledu na úpěnlivě žadonící dítě slzy do očí? Proč jenom musí být tak citlivý? Jeho vlastní otec zemřel, když mu byly teprve čtyři roky. Poté vyrůstal s hrdiny z románů své matky. Ti ho naučili, jak se vykonávají hrdinské skutky a jak se dobývají srdce žen a peněženky boháčů. Ale nikdo ho nenaučil, jak si tváří v tvář velkým dětským očím zachovat nelítostné srdce.

Dumas vzal Henrimu přípis z ruky. Chlapec zvedl pero a podal ho svému domnělému otci. Než po něm Dumas stačil sáhnout, Henri přimhouřil oči a zadíval se na jedno z vysokých oken. „Tamhle někdo přijíždí,“ konstatoval.

Dumas se prudce otočil. Po štěrkové cestě se blížil kočár, který zastavil před vchodem, hned vedle povozu bankéřů. Skřípání kol a vrzání oje mělo být vlastně docela dobře slyšet. Zdvojená okna však pohlcovala všechny zvuky. Alexandre jimi nechal osadit všechny budovy, aby ho nikdo nerušil při psaní. Nic nemůže překonat ticho, když chce člověk naslouchat vlastním myšlenkám.

Všichni tři pozorovali, jak z kočáru vystoupili tři pánové v elegantních pláštích a nasadili si cylindry. Pak pomohli vozkovi sundat něco z úložného prostoru. Vypadalo to jako kus nábytku, nejspíš velké křeslo. Dumas si nevzpomínal, že by něco takového u svých truhlářů v Paříži objednal. Teprve za chvíli poznal, že křeslo má kola. Na okamžik ho napadlo, že se dostavili jeho věřitelé, aby mu zlámali nohy a potom ho, neschopného útěku, připoutali k tomu mučícímu nástroji. Šoupnou ho za mříže a tam, ve věčné tmě, na něho všichni zapomenou. To bylo samozřejmě absurdní. Ale taková scéna by se snad dala použít v jednom z mnoha románů, které ještě čekaly na svůj zrod.

Proč mu tedy ti tři neznámí přinesli invalidní vozík?

Vtom vozka vynesl z kočáru čtvrtou osobu. V náručí mu spočívala asi třicetiletá žena. Vypadala podivuhodně – byla útlá, s kůží slonovinové barvy, pokud to její přehoz umožňoval rozeznat. Pod čepcem s volánkem vykukovaly pramínky tmavých vlasů. Její kouřově modré oči si zkoumavě prohlížely fasádu zámku, zatímco se ji vozka snažil posadit na invalidní vozík. Nacvičeným pohybem jí přehodil přes nohy přikrývku. Poté vykročil s pojízdným křeslem ke vchodu. Muži v cylindrech je následovali.

Dumas cítil, jak mu na pažích naskákala husí kůže. V Paříži už viděl chromé veterány, dokonce bez nohou. Někteří chodili po rukou. Jiní se přesunovali po dlažbě na podomácku vyrobených vozících. Invalidní vozíky potažené kůží si mohli dovolit jen boháči, a ti byli buď staří, nebo oškliví – případně oboje. Vidět v tomto stavu půvabnou mladou ženu bylo neobvyklé, a zároveň otřesné. Který filozof prohlásil, že příroda má smysl pro krásu a spravedlnost? To musel být vyslovený blázen.

„To je vaše nová metresa?“ vyštěkla Prunellová. „Budu ji před Alexandrem Dumasem varovat a poradím jí, aby tuto usedlost okamžitě zase opustila.“

Ať ho v tomto případě navštívil kdokoli, Dumas cítil, že se o té tragické dámě musí dozvědět více. Začal ho svědit nos, což se většinou stávalo tehdy, když se mu v hlavě hromadily nápady na nové příběhy nebo se už snažily proniknout na denní světlo. Teď by mu pomohla špetka šňupacího tabáku.

„Marianno,“ prohlásil, „mám návštěvu a musím se postarat o hosty. Odložíme náš rozhovor na příští týden. Ve středu mám ještě jeden termín volný a mohl bych zajet do města…“

„Počkáme tady,“ přerušila ho. „Nebo se snad vaše návštěva zdrží přes noc?“

Dumas spolkl odpověď a zazvonil na komorníka. Hippolyt se objevil na prahu současně s Mocqetem. Vrátný ohlásil nové hosty. Dumas Hippolytovi přikázal, aby dal Marianně a Henrimu něco k jídlu a přinesl karafu vína. Pak se z místnosti vytratil.

Ještě dlouho si bude přát, aby dámu na invalidním vozíku nikdy nepřijal.

Alexandre uvítal nepočetnou společnost v zeleném salonu. Tři pánové se postavili kolem stolu z leštěného růžového dřeva a drželi cylindry na břiše. Dáma na kolečkovém křesle seděla uprostřed místnosti. Přehoz už odložila. Pod ním měla na sobě tmavorudé šaty zdobené volány, které skvěle ladily se světlezelenými závěsy. Alexandre si v tu chvíli přál být malířem.

„Vítejte v Château Monte Christo! Já jsem Alexandre Dumas, zdejší domácí pán. Co vás ke mně přivádí?“ Natáhl ruku k želvovinové dóze hojně zdobené zlatem, která byla plná pralinek, a nabídl návštěvníkům. Nikdo z nich si neposloužil. Měl dojem, že jednoho z těch mužů už kdysi viděl. Určitě to mělo něco společného s knihami. Buď to byl nakladatel, který si chce zajistit práva na jeho následující titul, nebo zástupce knihoven, které se všechny snažily koupit jeho díla ve vysokém nákladu. Alexandre tedy sám zašátral v dóze s pralinkami a vložil si do úst pocukrovaný fík.

„Monsieur, je od vás velmi laskavé, že jste nás přijal,“ ozval se menší z návštěvníků. „Tohle je hraběnka Dornová, zde vidíte monsieur Patailla a monsieur Blondeta. Mé jméno je Bolard. Přicházíme z cenzurního úřadu.“

Dumasovi se sevřelo hrdlo. Znenadání mu připadalo, že pralinka je na jeho ústa příliš velká. Ten dnešek je snad prokletý! Měl si to hned uvědomit, když vstal z postele s rozbolavělými zuby.

„Určitě jste sem přišli proto, abyste se omluvili za nepříjemnosti, které jste mi už způsobili. Pokud ne, musím vás požádat, abyste mou usedlost okamžitě zase opustili.“ Vrhl lítostivý pohled na mladou dámu, která na něho užasle hleděla velkýma očima za brýlemi. Zřejmě ještě nikdy v životě neviděla takhle zblízka slavného spisovatele.

„Dostavili jsme se na naléhání hraběnky Dornové,“ přerušil cenzor Alexandrovo hloubání. „Přesvědčila nás o tom, že je nutné prověřit vaši postilu v Le Mousquetaire. Z moci našeho úřadu…“

„A co to jako je za úřad?“ neodpustil si Dumas. „Patříte přece k občanům, kteří za Karla X. protestovali proti cenzuře. A nyní, o několik let později, sami nacházíte zalíbení v potlačování duchovní velikosti?“ Rysy cenzorů se mu před očima rozplynuly a proměnily se v obličeje bankéřů, kteří seděli v bílém salonu. Musí tohle nechutné panoptikum rázně ukončit.

„… jsme oprávněni nahlížet do článků z vaší továrny na romány. To se zpravidla odehrává v tiskárně. U Dupina nám však oznámili, že jste s dodáním textů v prodlení. Proto jsme sem přišli osobně. Hraběnka Dornová nás přesvědčila, že to naléhavě vyžaduje kontrolu.“

„Jak to se mnou mluvíte?“ Alexandre cítil, jak se mu do zad zabodává imaginární hrot kordu. „Já jsem autor Tří mušketýrů, tvůrce Hraběte Monte Christa. Všichni Francouzi mě milují. Jsem důvěrný zpovědník služek, básník kuchařek, posel milostných psaníček vojákům a právní poradce vrátných. Já jsem srdce Paříže!“

„A vaši hrdinové nejsou nic víc než nosiči vody z vašich vlhkých snů,“ poznamenala hraběnka. Její francouzština měla slyšitelné hrany německého nebo dánského akcentu. „A to je příliš málo na to, aby to postihovalo slušné dámy a nevinné děti.“

Alexandra udivila tvrdost i neobvyklá nápaditost, s níž ho tato hraběnka obvinila. Očekával zoufalou bytost, ženu, která vzhledem ke své nešťastné situaci potřebuje jeho pomoc. „Madame!“ spustil, ale pak nevěděl, jak by se měl vůči jejím výčitkám bránit. Nemohl se přece s touto zlomenou ženou hádat.

Místo toho se otočil k cenzorům. „Já se za své texty nestydím. Jen do toho, pánové, přineste řeřavé uhlí a mučicí nástroje. Budu bojovat o každé jednotlivé slovo!“

Cenzor jménem Blondet požadoval náhled do článků pro zítřejší vydání Mousquetaire. Dumas ucítil, jak v něm narůstá bojovnost, s níž by mohl vyhrát i turnajové klání. Ale jak ho to naučili mušketýři z jeho románů? Hrubé násilí je k ničemu, pokud čepel nevede břitký nápad. A takové nápady mu ještě nikdy nechyběly.

Zazvonil. Objevil se komorník. „Odveďte mé hosty do bílého salonu, Hippolyte. Nalijte jim falernské. Já zajdu pro ty články a za chvíli jsem u vás.“ Ještě jednou hmátl do dózy s pralinkami.

*

„Ti lidé mě chtějí zruinovat, Marianno!“ Dumas neustále přecházel po celé délce žlutého salonu. „Musíte mi pomoct. Jestli mi ti cenzoři zakážou moje noviny, nedokážu už vydělat žádné peníze. To by pak rázem bylo i po otcovství Henriho.“

Klekl si před chlapcem a přitiskl ho k sobě. Chlapec Alexandrovi položil ruce na mohutná ramena a otřel se teplými vlasy o jeho tvář.

Dumas by na okamžik rád věřil, že ten chlapec je skutečně jeho syn. Ale děti jsou jako kočky: roztomilé, dokud jsou malé. Jakmile však vyrostou, ukážou drápky a vyvolávají náklady a zmatek.

„Chcete mi pomoct, Marianno?“

„Nejdřív podepište!“ požadovala Prunellová. „A potom, to vám přísahám, vlastníma rukama pradleny uškrtím všechny supy, kteří by se chtěli vrhnout na dědictví mého syna.“

4

Západně od Paříže, Château Monte Christo, prosinec 1851

Dumas pádil ze schodů. V podpaží nesl požadované články. S ohlušujícím dupotem ho následovali jeho námezdní písaři. „Rychleji, pánové, rychleji. Musíte obhájit svá díla i příjmy.“

Už na chodbě bylo slyšet zvučné hlasy pronikající z bílého salonu. Když Dumas otevřel prosklené dveře, byl hluk na okamžik tak silný, že měl dojem, jako by se tam usadila tlupa námořníků.

„Tento muž, kterému jste půjčili peníze, je bankrotář a společenský prostitut,“ rozhořčil se právě jeden z cenzorů na bankéře.

„Budete-li zpochybňovat jeho práci, nikdy svůj úvěr nesplatí,“ namítl Odier. Společně s Galloisem zaujali obrannou pozici na opačné straně místnosti. Velká mramorová busta nad jejich rameny sledovala veškeré dění.

Drama už začalo. V životě to fungovalo jako v románu. Jakmile dáte dohromady správné postavy, vzniká příběh sám od sebe.

Teď si všichni všimli Dumase a mužů, kteří se za ním protlačili do salonu. „Jsou to ty zmíněné články?“ zeptal se Blondet a sáhl po nich.

Dumas na ně ochranitelsky položil ruku zarostlou tmavými chloupky. „Nejdřív mým pomocníkům vysvětlete, jak mají živit své rodiny, jestliže zničíte jejich práci.“

„Zachráníme duše jejich rodin, jestliže jejich ženy a děti ochráníme před tímhle škvárem,“ odpověděl jeden z cenzorů.

„Nepotřebujeme vaši morální prohnilost!“ zvolal jeden z námezdních písařů.

„Potřebujeme peníze,“ vmísil se do hovoru další. Dumas poznal Fruchardův hlas.

„Ticho, vy pisálci!“ rozčílil se Blondet. „Nebo vás všechny nechám zavřít.“

Pes zaštěkal a ohrnul pysky. Z tlamy mu kapaly sliny a zanechaly na drahocenném koberci tmavou skvrnu.

Teď se zapojila i dáma na invalidním vozíku. Klidným hlasem objasnila: „Nejde o štěstí jednotlivců, ale o zdraví celé společnosti. Monsieur Dumasi, děláte ze čtenářů oběti svých chtíčů. Kdybyste sloužil dobrým mravům, všechny by to obohatilo.“

Zdvihla se změť hlasů. Bankéři odpovídali jeden přes druhého na hraběnčin požadavek. Cenzoři se obořili na bankéře. Blondet hlasitě požadoval vydání článků. Námezdní písaři provolávali hesla, ve kterých šlo o opětovné zavedení monarchie.

Vtom se do místnosti protlačila Marianne Prunellová a táhla za sebou Henriho. Zamávala osudovým dokumentem a zvolala hlasem, který všechny v salonu rázem umlčel: „Tenhle chlapec je syn tohoto muže. Pokud Dumase připravíte o příjmy, bude muset to dítě hladovět a zřeknout se školního vzdělání. Chcete si to vzít na svědomí?“

Dumas se pohnul ke dveřím.

„Jeho syn?“ slyšel Blondetovu otázku. „Ale vždyť vůbec nevypadá jako nègre^1.“

Alexandre sebou škubl. No to byl tedy pocit!

Nejraději ze všeho by vběhl zpátky do salonu a poslal toho poskoka, kam patří. Už se ale ocitl na chodbě. Záda námezdních písařů ho skrývala. Přidržel zvonek, když otevřel dveře a vyklouzl ven na zahradu. S tichým cvaknutím zavřel vřavu v nitru zámku.

Dokázal to! Jeho cílem byla tiskárna v Paříži. Vykročil k nádraží a jeho rozčilení zvolna vyhasínalo. Blondet má vlastně pravdu. Kdyby byl Henri opravdu jeho syn, měla by kůže potomka mléčný odstín? Alexandre se usmál. Tohle otcovství bude moct napadnout.

Ušel teprve několik kroků, když se z parkové zeleně vynořilo nějaké dvojspřeží. Copak to nikdy neskončí? Na jeho Château to teď vypadalo jako na jarmarku. Uchýlí se do nějaké jeskyně, někam, kde neexistuje žádná adresa, cenzura ani dluhy. Tam bude žít jako poustevník a psát, psát, psát. Nanejvýš by tam postrádal dobré víno. A krásné ženy. Lahůdky francouzské kuchyně. Teplé koupele. Hodokvasy s přáteli.

Povzdechl si.

Dvojspřeží před ním zastavilo. Na kozlíku seděla pod černou pelerínou malá, skloněná postava připomínající zpráchnivělou houbu. Dumas těžkým krokem přistoupil blíž. Pod kloboukem lesknoucím se vlhkostí na něho pohlédl obličej připomínající vlašský ořech. Upřely se na něho znuděné, nepřátelské oči. To nebyl vozka. Na kozlíku seděla nějaká stařena.

„Ty jsi Dumas?“ zeptalo se zjevení pichlavým hlasem.

Alexandre přikývl.

Stařena poklepala zvadlou pěstí na střechu prostorné kabiny. Dveře kočáru se pozvolna otevřely, ale nikdo nevystoupil.

Taková maškaráda mohla napadnout jen některého z jeho divadelních přátel. Určitě za tím vězí Antoine Fortier, který si při jejich setkáních vždy s nevýslovnou oblibou přehodil přes ramena ubrus a vydával se za Julia Caesara. Bylo třeba uznat, že výstup s kočárem byl působivý. Při pohledu na stařenu sedící na kozlíku a na otevřené dveře se Alexandrovi zježily chloupky na pažích. Na takové šarády mu ale dnes chyběl čas. Smečka v château nejspíš co nevidět zjistí, že jim kořist upláchla.

„Nemám čas na maškarády!“ zvolal a chystal se projít kolem kočáru. Přitom nahlédl dovnitř.

Na prostorném zadním sedadle seděl jediný muž. Panovalo tam takové šero, že se nedal poznat.

„Fortiere?“

„Nastupte, monsieur Dumasi,“ vyzval ho hlas, který zněl neuvěřitelně sametově. Postava, která tam v příšeří seděla, určitě nebyl Fortier. Alexandra zašimrala v nose vůně jedlové pryskyřice a bergamotové silice.

„Kdo jste?“ zeptal se. Pokud nešlo o žert jeho přátel, pak už to mohl být jen další věřitel nebo podvedený manžel. Bodnutí kordem ve tmě, koně odcválají a následujícího rána vyloví jeho mrtvolu ze Seiny.

Ze château se ozval zvonek na dveřích. Na štěrku příjezdové cesty zaskřípaly kroky. Někdo volal jeho jméno.

Dumas nasedl do kočáru a ztěžka dopadl na polstrovanou lavici. Pérování zavrzalo.

Neznámý zavřel dveře. Alexandrovy oči si postupně zvykaly na šero. Před ním seděl asi padesátiletý muž. Byl hladce oholený, měl nezvykle velký nos a přátelské, jiskřivé oči. Husté, dozadu sčesané vlasy byly bílé jako papír. Toho muže nikdy předtím neviděl.

„Jmenuji se Etienne Lemaitre.“ Neznámý vyndal vizitku, kterou si však Alexandre nemohl bez světla přečíst. „Znal jsem vašeho otce.“

Jako vždy, když se někdo zmínil o generálovi Thomasi Alexandru Dumasovi, zaplavil Alexandra tíživý zármutek. Je to možné? Jeho otec zemřel roku 1806. Tenhle Lemaitre musel být tehdy ještě kojenec.

Návštěvník zřejmě uhodl jeho myšlenky. „Vypadám mladší, než jsem,“ ujistil ho. „Když jsem poznal vašeho otce, byl jsem plavčík. Byli jsme společně s Napoleonem v Egyptě.“

Egyptská expedice! Jak často si Alexandre přál dozvědět se něco o dobrodružstvích, která jeho otec prožil u pyramid. „Neměl bohužel možnost mi o tom vyprávět,“ poznamenal.

„To by se dalo změnit, protože leccos jsme zažili společně. I když byl generál, a já pouhý plavčík,“ pokračoval Lemaitre. „Ale o tom někdy jindy.“ Vyhlédl z okna kočáru. Po tvářích ho pohladilo podzimní světlo. Kůže byla napohled bledá jako křída. Dumas poznal, že Lemaitre je silně nalíčený. „Přijel jsem, protože bych vám chtěl navrhnout obchod. Vidím však, že vaši pozornost si nárokují jiní lidé.“

„Dumasi!“ zvolal kdosi od zámku. „Kde je?“ Byl to Odierův hlas.

„Podívejte se do pavilonu tamhle naproti. Tam se vždy uchyluje, když chce psát,“ přikázala žena. Byla to Prunellová.

Alexandre se přitiskl do kouta kočáru, kde ho zvenčí nikdo nemohl vidět. „Povězte mi o tom obchodě. Rychle!“

Lemaitre se pohodlně opřel. Ozvalo se zapraskání. „Hledám něco, co si přivezl váš monsieur otec z Egypta domů. Pokud se to nachází ve vašem vlastnictví, byl bych ochoten za to zaplatit malé jmění.“

„Kolik?“ zeptal se Alexandre. Hlasy v parku se blížily.

„Milion franků.“

Alexandre se pokusil udržet obličejové svaly pod kontrolou. V jeho nejlepších dobách mu vydavatel novin zaplatil za román sto tisíc franků. Ale jeho nejlepší časy dávno pominuly. Milion!

Odkašlal si. „Co za to požadujete?“

„Váš otec vlastnil tři amulety. Našel je v Egyptě.“ Lemaitre se předklonil. Nasládle kořeněná vůně rázem pronikla do každičkého zákoutí kočáru. „Musím ty artefakty mít.“

Alexandra najednou opustily síly. Ten parfém! Vyndal z kapsy od vesty dózu Dvojitého mopse. Na víku tohoto holandského šňupacího tabáku se skvěli dva psi s placatým nosem. Právě se ji chystal otevřít, když se na ni položila suchá ruka.

„Máte ty amulety, monsieur Dumasi?“

„Můj otec mi toho zanechal hodně,“ odpověděl Dumas. Ponurým závojem zármutku viděl před sebou čtyři námořní bedny. „Procestoval přece půl světa a odevšad něco přivezl.“

„Vzpomínejte, monsieur Dumasi!“

„Řezbářské práce z ebenového dřeva. Péřové chocholy sloužící jako ozdoba hlavy. Většinu z toho časem sežraly myši.“

„Tři amulety. Viděl jste je?“ Lemaitrovy oči byly najednou velmi blízko. Lemovaly je tmavé kruhy a byly neuvěřitelně velké! Odér teď už Alexandra zcela zahalil. Neznámý se mu začínal líbit. Dumas vdechoval vzduch nosem a otvíral přitom ústa, jako by ochutnával lahodné víno.

„Byly tam tři stejné kotouče. Šestihranné nebo osmihranné, to už přesně nevím. Velké jako kapesní hodinky.“ Najednou viděl ty tři artefakty znovu před sebou. „Z kovu pokrytého zelenou vrstvou. Nejspíš z bronzu. Byla tam vyrytá nějaká písmena.“ V duchu přejížděl prsty po povrchu, aby amulety očistil od nánosu času.

„Ano! Ano!“ Lemaitrova ruka pořád spočívala na jeho. Teď ji ještě stiskl. „Kde jsou?“

Vtom se mu to znovu vybavilo. Bylo to tady v parku, před čtyřmi roky. Společně s architektem Durandem odkrokoval staveniště Château a nadiktoval staviteli svá přání ohledně zámečku. Durand nejprve jenom naslouchal. Když ale seznam nebral konce, architekt se odvážil namítnout: Ale monsieuer Dumasi. To bude přece velmi drahé! Načež Alexandre odpověděl: To taky doufám. Dodnes byl na tu repliku hrdý. Durand měl ovšem pravdu. Stavba zámku spolkla Alexandrovo jmění. Musel požádat Odiera o úvěr a dostal ho. Ale ani to pořád nestačilo. K tomu, aby mohl nechat přijet perské umělce, kteří měli vyzdobit arabský salon intarziemi a orientální omítkou, mu stále ještě chyběla částka, která by uvedla do rozpaků i krále. Avšak pokud se člověk jmenoval Alexandre Dumas, byla rezignace jeho úhlavním nepřítelem. A tak ho napadlo, že prodá pár věcí zděděných po otci, než se beztak rozpadnou. A kurátor egyptské sbírky v Louvru měl na to stejný názor.

„Já vím, kde jsou,“ ujistil Lemaitra. „Ale potřebuji záruky.“

Lemaitre pustil Alexandrovu ruku. Tam, kde se ho dotkla, teď spisovatele svědila kůže. „Kdybyste prosím na chvíli roztáhl nohy,“ vyzval Alexandra.

Kohokoli jiného by Dumas za takovou troufalost vyzval na souboj. Lemaitra však poslechl. Sám sobě se v té chvíli nestačil divit.

Neznámý sáhl pod lavici, na které Dumas seděl, a vytáhl tašku ze šedé kůže. Zvedl si ji na klín, otevřel a vyndal tři svazky bankovek.

„Tady je tři sta tisíc franků,“ upřesnil Lemaitre. „Vezměte si je! Zbytek dostanete, až mi přinesete ty amulety.“

Alexandre si šňupl špetku tabáku. Ty peníze ho přímo magicky přitahovaly. Zároveň ho však něco odrazovalo, jakýsi pocit nepatřičnosti.

„Máte přece ty amulety, ne?“ přeptal se Lemaitre.

To skoro odpovídalo pravdě. Alexandre přikývl.

„Tak berte.“ Lemaitre mu podal balíčky bankovek. „Přijďte zítra na adresu, která stojí na vizitce. Tam dostanete zbývajících sedm set tisíc franků. Madame Meunierová vás tady vyzvedne.“

To byla určitě ta stařena na kozlíku. Alexandre se zamyslel. Musí nejdřív ty kotouče zase od Louvru odkoupit. Tam mu nabídli deset tisíc franků za všechny tři. Teď nabídne muzeu dvacet tisíc. Na to kurátor určitě přistoupí. Pak může přímo z Rue de Rivoli zajet za tímhle šílencem, který mu za tři staré kovové krámy zaplatí celý majlant.

Dumas nabízené peníze převzal. Bankovky byly podivuhodně lehké. Ale právě to bylo na bohatství podivuhodné – když ho člověk měl, přímo se vznášel ve vzduchu, ale bez něj cítil na sobě veškerou tíhu světa a pozemských starostí.

Alexandre zastrčil bankovky pod vestu. „Váš kočár nepotřebuji. Mám ještě zítra v Paříži nějaké vyřizování a potom hned přijedu za vámi.“

„Jak si přejete.“ Lemaitre se usmál. Pod očima se mu okamžitě vytvořily vrásky. Jakmile úsměv pohasl, vrásky se jen pozvolna narovnávaly.

Po štěrkové cestě se blížily kroky. Oknem nahlédl do kočáru čísi obličej. Byl to Blondet.

„Je tady!“ zvolal cenzor. „Schoval se v tom kočáru.“ Tvář zmizela.

„Milý Dumasi! Vypadá to, že se musíte postarat ještě o další záležitosti,“ poznamenal Lemaitre a vyhlédl na své straně z kočáru. „Mohu vás vzít s sebou do Paříže?“

Alexandre se usmál. Zase se mu vrátila jeho sebejistota. To, co na něho čekalo venku, nebyla hrozba, jen srocení posluhovačů a hloupých žvanilů. Ještě před půlhodinou by musel před svými pronásledovateli uprchnout. Teď je ale proti jejich neomalenostem vyzbrojený.

„Děkuji, ale s touhle cháskou to zvládnu sám,“ ujistil Lemaitra. Prudce otevřel dveře a předstoupil před zástup svých protivníků velkopanským způsobem, který by mu závidělo snad i deset Králů Slunce.

❦

Anna se pokoušela nemžourat. Měla vytřeštěné oči. Obávala se, že výjev, který se jí nabízel, zmizí, jakmile víčkům jen jednou dovolí mrknout. Kéž by svět znehybněl! V okně kočáru před Château Monte Christo se objevila tvář, která ji už deset let noc co noc pronásledovala ve spánku, obličej muže, kterého vlastnoručně poslala výstřelem z pistole do pekla. Každopádně si to až dosud myslela. Teď se však pekelná brána otevřela a vypustila démona zpátky do světa. Etienne Lemaitre je naživu – a je tady, necelých deset kroků od ní.

Byl to skutečně on! Nebylo sebemenších pochybností. Anna na tu tvář nikdy nezapomene. Oči, jejichž barva se neustále měnila. Zuby, které sice byly rovnoměrné, ale zely mezi nimi malé mezery jako u nedbale postavené dřevěné palisády. Husté, dozadu sčesané vlasy, z nichž se nikdy neuvolnila jediná kadeř. Ale hlavně vůně jedlové smůly a bergamotové silice.

Bylo to už deset let. Tehdy tenhle netvor zničil rodinu Anny a ji samotnou připravil o nohy. Živě si vybavovala každou podrobnost toho neblahého dne. Měla dokonce pocit, že mezi prsty cítí chladnou pažbu zbraně.

1 Používání uvedeného pojmu v tomto románu autor podrobněji vysvětluje v doslovu

5

Před deseti lety

Na úpatí hory Dorn u Rýna, říjen 1841

Pistole v Annině ruce se chvěla. Dešťové kapky stékaly po dvouhlavňovém terzerolu.

„Střílejte!“ vyzval ji Lemaitre. Jeho hlas jí pronikl k sluchu jen tlumeně. „Jinak prach zvlhne a vy mě budete muset usmrtit dýkou.“

Anna přistoupila blíž ke kočáru a přimhouřila oči. Otevřeným oknem uvnitř nezřetelně rozeznala Francouzovu postavu. Opravdu tam seděl, ten zloduch, který měl na svědomí štěstí její rodiny.

Déšť stékal Anně po brýlích, takže se jí cíl před očima rozplýval. Sáhla po zástrčce na dveřích kočáru. Rukojetí se nedalo otočit. Zalomcovala s ní.

„Otevřete a vystupte!“ zvolala. Od rtů jí odstřikovala voda. Vytušila pohyb v kočáru. Rukojeť v její ruce se pomalu otočila a dveře se otevřely. Anna ustoupila.

„Proč místo toho nevstoupíte dovnitř?“ zeptal se hlas. „Přece jen bych raději zemřel v suchu.“

Z kabiny se linula intenzivní vůně vody po holení. Jedlová pryskyřice a bergamotová silice – tohle aroma dobře znala. Poprvé ho vdechla, když stála před starobylým patricijským domem v Baden-Badenu. Zazvonila, dveře se otevřely a z temné chodby k ní promluvil čísi úlisný hlas: „Proč stojíte venku v tom lijáku? Pojďte přece dál!“

„Zůstanu tady,“ uslyšela teď Anna svůj vlastní hlas. „Raději vás uvidím zkapat v louži.“ Když si představila, jak se Francouzova krev mísí s bahnitou vodou, zvedl se jí žaludek.

Rozhlížela se, jestli nenajde nějakou pomoc. Kdyby teď vedle ní stál Tristan, stačil by jediný pohled jeho šedých očí a všechny nesnáze tohoto světa by byly rázem tytam. Tak to bylo s Tristanem pokaždé. Její manžel však zůstal na hradě. Když ho Anna naposledy viděla, měl vyhaslé prázdné oči. Musela se spoléhat sama na sebe, ale měla pistoli.

Lemaitrův kočár stál na okraji strmé cesty vedoucí od hradu Dornových k Rýnu. Annin kočár byl šikmo před ním. Immanuelovi se krkolomným manévrem podařilo donutit Lemaitrovu kolesku zastavit. Teď stál věrný vozka vedle koní a uklidňoval je. Zatímco jim Immanuel rukama sčesával déšť z kůže, hleděl na Annu. Věděla, že by na něho stačilo jen kývnout a on už by se o Lemaitra postaral. Pokušení sklonit zepředu nabitou hlaveň pistole a přenechat Lemaitra silnému kočímu bylo velmi silné. Anna nasucho polkla. Tohle byl její boj, šlo v něm o její rodinu a budoucnost.

„Vydejte majetek mého muže. Pak vás nechám jít po svých,“ pronesla, sice potichu, ale byla si jistá, že Lemaitre by jejím slovům rozuměl i tehdy, kdyby jen němě pohybovala rty.

„Jmění Dornů patří mně,“ zaznělo z kočáru. „Pouze mně!“

„Protože jste ho ukradl!“ zvolala Anna.

„Protože ho váš manžel na mě převedl. Dokumenty obsahují jeho rukopis, podpis i pečeť. Když je podepisoval, usmíval se.“

Anna zavřela oči. Znenadání na ni všechno ztěžka dolehlo. Znovu si vzpomněla na tu osudovou scénu. Tristan seděl za svým psacím stolem. Naproti němu se na otomanu uvelebil Lemaitre, s jednou nohou na podlaze a druhou nataženou na čalounění. Když Anna vstoupila, její muž právě smočil brk v kalamáři a podepsal nějaký dokument. Nevěděla, co v něm stojí. Avšak skutečnost, že Tristan neotřel pero o okraj kalamáře, jak bylo jeho zvykem, ale nechal černé kapky padat jako perly na stůl, v ní vyvolalo neblahou předtuchu. Místo toho vedl pero po papíru oním rozmáchlým gestem, kterým vždy podepisoval významné úmluvy. Na to zvedl hlavu, podíval se na ni kalným pohledem a chladně se usmál.

Anna přitiskla ukazovák na spoušť a stiskla.

V pistoli cvaklo.

„Zbraň z minulého století,“ ozval se Lemaitre. „Není moc užitečná, ale pořád dost dobrá na to, aby dokázala, že máte odvahu vražedkyně.“

Lemaitre se sklonil, aby prošel dveřmi. Poté sestoupil ze stupátka kolesky. Jeho tmavé kučeravé vlasy byly protkané šedými prameny a pomocí oleje sčesané dozadu. Byl strašidelně hubený a hnědý oblek mu povlával kolem těla. Krk mu obepínal stojatý límec, kolem kterého si navíc ovinul hedvábný šátek. Přesto se zdálo, jako by měl hlavu nabodnutou na rožni. Tento dojem ještě umocnil cylindr, který si nyní nasadil. Francouzovy boty se mlaskavě nořily do bahna. Krátce se na ně podíval, pak jeho pohled našel Anniny oči.

Vypadalo to, jako by se dešťové kapky na sklech jejích brýlí změnily v čočky, které tisícinásobně reprodukovaly obraz Lemaitra. Annin dech se zklidnil. Cítila, jak jí žilami šumí krev. Celým tělem jí proudilo teplo. Pistole jí najednou připadala nevýslovně těžká. Sklonila zbraň k zemi.

Lemaitre rukou v rukavici pohladil Annu po tváři. Jeho vůně jí vyplnila nos i mysl. Bylo to rajské aroma.

„Cítíte to, Anno?“ zeptal se magnetizér. „Je to přesně jako tehdy, když jste ke mně přišla a požádala mě o pomoc.“

Anna přikývla.

Lemaitre jí položil prsty na šíji. Palec a ukazovák vyvinuly jemný tlak. Anna už cítila jenom štípnutí. Pak zvrátila hlavu dozadu a nastavila obličej dešti.

„Nastupte do kočáru, hraběnko!“ Lemaitrův hlas ztratil svůj dosavadní klidný tón. Teď zněl jako vítr, který na podzim lomcuje dveřmi a okenicemi, jako něco, co vyžaduje přístup. „Strach,“ pronesl magnetizér, „je mocný, povzbudivý prostředek.“

Vzduchem otřáslo mocné zaburácení. Anna sebou škubla. Mužova ruka z její šíje zmizela. Lemaitre z ní sklouzl pohledem a upřel ho na něco za Annou – na horu a hrad na jejím vrcholu.

Něco v dálce zarachotilo. Země se zachvěla. Anna se prudce otočila, právě ještě včas, aby se stala očitým svědkem zániku rodného sídla Dornů. Zámek se zahalil do závoje z dýmu, ze kterého vyletovaly kameny. Uprostřed čadivého dýmu šlehaly ohnivé záblesky jako při bouři. Hrad explodoval. Hora slyšitelně sténala.

„Tristane!“ zakřičela Anna.

„Co to ten blázen udělal?“ vyhrkl Lemaitre.

„To je vaše dílo!“ vykřikla Anna, obrátila se k Francouzovi a znovu zvedla pistoli. V druhé komoře byl ještě jeden náboj. Stiskla spoušť. Ani tentokrát nebylo nic slyšet. Praskot a pukání z hory přehlušily všechny ostatní zvuky.

Anna si už myslela, že se i druhá kulka zasekla v hlavni. Vtom Lemaitre zabořil obličej do obou rukou, zavrávoral přes stupátko a pozpátku padl do kočáru, ze kterého teď vyčnívaly už jenom jeho nohy.

Anna odhodila zbraň, bleskově se otočila a pádila po kluzké cestě nahoru k zámku. Lem šatů jí klouzal bahnem. Zvedla ho, ale hned ho zase pustila a oběma rukama se chytila za hlavu.

„Tristane!“ křičela.

Hrad Dornových strašidelně duněl.

Zasypala ji sprška malých kamenů, které jí bubnovaly do hlavy a zad. Daleko pod sebou slyšela koňské ržání. Něco ji zasáhlo do hlavy. Najednou se k ní přiblížila země. Na levé oko už nic neviděla. Pod pravou rukou, o kterou se opírala, ucítila skleněné střepy. Její brýle.

Kolem těla se jí ovinuly silné paže a zvedly ji. Nezřetelně rozeznala Immanuelův obličej. Vozka byl velmi blízko. Nesl ji v náručí. Anna nevěděla, kam s rukama. Nemůže je přece položit kočímu kolem krku! Zároveň je ale nemohla nechat ani volně svěšené.

„Rychle, Immanueli!“ pobízela ho. „Jen rychle!“ Věrný sluha ji poslechl jako kůň a vyběhl, jako by nevážila víc než dámský střevíček. Pádil však nesprávným směrem – z hory dolů.

Do bahna znovu čvachtavě dopadly kameny. „Tristane!“ chtěla Anna ještě jednou zakřičet. Z hrdla se jí však vydralo jen chraptivé zašeptání. Bok měla v jednom ohni. Zároveň se nemohla zbavit dojmu, že letí. Jak jenom ten muž dokázal tak rychle běžet? Minuli místo, kde měl stát Lemaitrův kočár. Ten však nebylo nikde vidět. Zatímco se Anna ještě divila, co se asi s magnetizérem stalo, ocitla se znovu ve vlastní kolesce. Na dřevěnou střechu bubnoval štěrk. Povoz sebou prudce škubl, když koně silně zabrali. Ale vždyť jedou pořád dolů! Musí nahoru k hradu! Tristan potřebuje její pomoc. Jeho prázdné oči!

6

Západně od Paříže, Château Monte Christo, prosinec 1851

„Měli bychom se sem vrátit jindy,“ poznamenal Immanuel. Její průvodce tlačil invalidní vozík pryč od Château Monte Christo. Bankéři, cenzoři a nevěstka se tlačili kolem kočáru, ze kterého právě vyhlédl Lemaitre. Mladí písaři se pokoušeli odtáhnout věřitele od povozu. Mezi několika muži vypukla pranice. Vtom se otevřely dveře kočáru a těžkopádně z něj vystoupil Dumas. Všichni ho okamžitě obklopili a mluvili jeden přes druhého. Dumas se usmíval.

„Máš pravdu, Immanueli. Tohle místo se nehodí na spory o literaturu. Vrátíme se do Paříže. Jen ještě okamžik.“ Anna se pokusila najít pohledem jednoho z cenzorů. „Monsieur Blondete!“ zavolala a zamávala. Takhle na sebe musela upozornit ještě dvakrát. Pak Blondet zpozorněl a přistoupil k ní. Kabát mu visel na ramenou křivě a chyběly dva knoflíky.

„Madame! Já jsem vás varoval. Ten Dumas je šílenec. Jen se podívejte! Rozhazuje peníze lidem. Právě mi chtěl podstrčit tisíc franků. Jen taktak jsem tomu dokázal zabránit.“

„Viděl jste toho muže v kočáru?“ zajímala se Anna.

„Samozřejmě. Kdo by si pomyslel, že tak vážený občan jako monsieur Lemaitre udržuje styky s takovým zhýralcem jako Dumas!“ Blondet si uhladil řídké vlasy a nasadil si cylindr.

„Takže ho znáte?“ Anna měla pocit, že se strachy roztřásla tak, že co nevidět omdlí. Pevně sevřela loketní opěrky invalidního vozíku.

„Vy snad ne?“ zeptal se Blondet. „O Etiennu Lemaitrovi mluví celá Paříž. Je to magnetizér. Jeho večírků v Rue Richelieu se účastní nejbohatší občané Francie. Říká se, že umí léčit nemoci tím, že lidem hledí do očí a nechává na své pacienty působit blesky. Údajně léčí i šílenství. Nevím, co je na tom pravdy. Před několika dny údajně přijal dokonce prezidenta.“

„Rue Richelieu,“ opakovala Anna. „Jaký dům?“

„To určitě nepřehlédnete. Před Lemaitrovým sídlem stojí dnem i nocí dav lidí, kteří se domáhají vpuštění.“

Anninu hruď sevřel pocit naléhavosti. „Jestli vám to nevadí, přivolejte prosím ostatní pány. Musím se co nejrychleji vrátit do města.“

Kočár dorazil do Paříže pozdě odpoledne. Anna se rukama zapřela do prošívaného koženého čalounění a namáhavě se vzepřela. Za levým oknem čtyřmístného landaueru tekla Seina. Proud plynul s těžkopádností mocných tohoto světa. Podzimní slunce vrhalo dlouhé stíny na pobřežní ulici. Začalo poprchávat. Napravo a nalevo od řeky se leskly střechy města.

Anna si sundala brýle a vyčistila si skla malým hedvábným šátkem, který za tímto účelem nosila stále s sebou. Potom si nasadila tenké kovové obroučky znovu za uši. Hroty ji na citlivých partiích kůže škrábaly. Třikrát přimhouřila oči, aby se jí projasnil pohled. Vzpomněla si na to, jak přijela do Paříže, sama v kočáru, a obdivovala cizí město. Skutečně od té doby uplynuly pouhé tři dny?

7

Před třemi dny

Paříž, listopad 1851

Anna viděla, jak za oknem kočáru ubíhá cizí svět, když Immanuel poprvé projížděl hlavním městem Francie. Domy byly postavené těsně jeden vedle druhého. Jen zřídkakdy spatřila nějaký nezaplněný prostor, průchod nebo uličku. Budovy zároveň čněly do značné výše a nesly jen malé střechy.

Anna už v Karlsruhe slyšela o tom, že francouzský císař nechal své hlavní město přestavět na obrovský palác. Tuto fámu však připisovala zálibě zdejší společnosti pro anekdoty. Nyní jela po širokých bulvárech, které se před ní rozprostíraly jako koberce a vypadaly, jako by pocházely z oduševněle radostných snů jakéhosi romantického stavitele.

Na okrajích skvostných ulic se po širokých chodnících procházeli lidé oblečení podle poslední módy. Nikdo nemusel uskakovat stranou, když kolem něho spěšně projela drožka. Nikdo nebyl postříkaný, když kola zabředla do nečistoty. Na ulicích ani nebylo bahno. Všechny cesty byly dlážděné. Dlažební kostky se vlhce leskly v mírném dešti, který se snesl na město jako hedvábný šátek. Kapky stékaly po oknech kočáru. Odrážela se v nich světla plynových lamp, které se rozsvěcely s nastupujícím soumrakem. Jak ráda by Anna nechala zastavit, vystoupila a procházela se v dešti, aby se tak seznámila s tou nevýslovnou krásou kolem sebe.

Copak to nikdy nepřestane? Touha po nohách ji nakonec připraví o rozum. Opřela se, zavřela oči a masírovala si stehna. Pod kabátem měla tmavomodré hedvábné šaty se třemi volánky, spodní roucho ze silné vlněné látky a pod ním košili sahající až ke kolenům. I pod všemi těmito vrstvami cítila prsty nohou, avšak kůže ani svaly na žádné podněty nereagovaly. Anna je hnětla silněji. Někdy takhle masírovala nohy celou hodinu – tak dlouho, dokud se její rozum konečně zase nesmířil s tím, že z nich zmizel veškerý cit. Nikdy se nebude potulovat po pařížských parcích a bulvárech. Kéž by to ta její hloupá mysl konečně pochopila! Deset let by snad mohlo stačit. Anna konečně nechala nohy na pokoji – snad si do nich zase nevyštípala zelené podlitiny a modřiny.

Kočár zastavil. Za oknem se vynořily rozplizlé obrysy domu Schmaleurových. Dveře kočáru se otevřely a budova rázem získala ostré kontury. Na pískovcové fasádě déšť namaloval tmavé skvrny. Nabílené pilastry rámovaly osvětlená okna, která byla tak vysoká, jako by za nimi byly taneční sály. Před budovou stály jako hlídka vázy vytesané ze světlého kamene a obklopené stromky rostoucími v ozdobných květináčích. Sousední stavby udržovaly od domu obchodníka se sledi a jeho rodiny uctivý odstup. Anna byla u cíle své cesty.

Immanuel stál před kočárem jako socha. Měl na sobě pelerínu, po jejíž voskované vrstvě nesčetnými perlami stékal déšť. Před ním čekal invalidní vozík.

Ani po dlouhých letech si Anna na ten pohled nezvykla. S tenkými koly s drátěným výpletem, hnědou maštěnou kůží jako čalouněním a konci loketních opěrek vysoustruženými do volut vypadalo vozítko jako nástroj vymyšlený k tomu, aby z vězně vynutil za velkých bolestí doznání.

Kývla na Immanuela. Ten otevřel stupátko vozíku, rozprostřel na sedáku přikrývku z hrubé zelené vlny a přistoupil těsně ke dveřím kočáru. Jako vždy, když ji musel nést, si navlékl rukavice z černé kůže. Anna už dávno vzdala, že by proti tomu protestovala. Immanuel byl její jediný důvěrný přítel. Strpěla by na šatech i jeho holé ruce. Vozka se ale řídil podle vlastních pravidel. Alespoň že dovolil, aby ty rukavice zaplatila.

Immanuel ji posadil na vozík. Potom si před ní klekl a upravil jí nohy a chodidla. Pro Annu to byl okamžik největšího zahanbení, takže po celou dobu této trapnosti vzhlížela k noční obloze. Konečně bylo všechno připravené. Immanuel jí ještě přetáhl konce vlněné deky přes kolena a pak se opřel do pojízdného vozíku. Kola na štěrku zaskřípala.

Než dojela k bíle natřeným dveřím s velkým mosazným klepadlem, samy se otevřely. Na prahu se objevil mladík v livreji, který držel nad hlavou malou lucernu.

„Bonsoir, madame,“ vypravil ze sebe, ale dál se už nedostal. Zezadu mu na rameno dopadla chlupatá ruka a odstrčila sluhu stranou. Ve svitu lucerny se vynořila úctyhodně tělnatá mužská postava shlížející na Annu malýma očima, které byly od sebe velmi daleko.

„Vítejte, hraběnko Dornová!“ pozdravil muž zvučným hlasem. „Vítejte v Paříži! Vítejte v našem domě! Já jsem Olaf Schmaleur.“ Založil ruce v bok a horlivě se uklonil.

Anna odpověděla na uvítání úsměvem a s vybranou zdvořilostí sklonila hlavu.

„Prosím, neříkejte mi hraběnka. Titul i jméno svého muže jsem odložila,“ upozornila.

„Ale proč?“ vyhrkl Schmaleur.

„Vrátila jsem se opět ke svému dívčímu jménu,“ odpověděla Anna. „Anna Mollová.“

„No jak myslíte.“ Ve Schmaleurově hlase bylo jasně slyšet zklamání. Obchodník zřejmě počítal s tím, že učitelkou jeho dětí bude šlechtična.

„Majestátní,“ přerušila Anna jeho mlčení, „je oproti tomu vaše sídlo. Stejně jako pozdní podzim v Paříži.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Dobrodruh z Paříže.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.