Přeložila Veronika Volhejnová

Murder on the Orient Express

Copyright © 1934 Agatha Christie Limited.

All rights reserved.

MURDER ON THE ORIENT EXPRESS,

AGATHA CHRISTIE, POIROT, the Agatha Christie

Signature and the AC Monogram Logo are registered

trade marks of Agatha Christie Limited in the UK

and elsewhere. All rights reserved.

This edition was published in 2021.

Translation entitled VRAŽDA V ORIENT EXPRESU

Copyright © 2021 Agatha Christie Limited.

All rights reserved.

ISBN 978-80-242-7735-6

Pro M. E. L. M. Arpáčija, 1933

ČÁST PRVNÍ

Fakta

První kapitola

Důležitý cestující expresu Taurus

I.

V Sýrii bylo zimní ráno, pět hodin. Na nádraží v Aleppu stál u nástupiště vlak vznešeně nazývaný Taurus expres. Skládal se z jídelního vozu, spacího vagónu a dvou obyčejných vozů.

U schůdků do spacího vozu stál mladý francouzský poručík v parádní uniformě a konverzoval s malým štíhlým mužem, zachumlaným až po uši, z něhož nebylo vidět nic než růžová špička nosu a dva konce kníru vytočeného vzhůru.

Ráno bylo mrazivé a úkol vyprovodit významného cizince nebyl právě záviděníhodný, ale poručík Dubosc se ho zhostil mužně. Z úst se mu sypaly zdvořilé věty ve vybroušené francouzštině. Ne že by tušil, oč vlastně šlo. Povídalo se pochopitelně ledacos, jako se v takových případech povídá vždycky. Generál – jeho generál – byl v poslední době rozčilenější a rozčilenější. A pak přijel tenhle cizinec, ten Belgičan, zřejmě až z Anglie. Uplynul týden – zvláštně napjatý týden. Potom se staly určité věci. Velmi významný důstojník spáchal sebevraždu, další rezignoval – některé tváře ztratily své dosud úzkostné výrazy, jistá vojenská bezpečnostní opatření byla zmírněna. A generál – ten konkrétní a jedinečný generál poručíka Dubosca – najednou vypadal o deset let mladší.

Dubosc zaslechl kousek rozhovoru mezi ním a tím cizincem. „Zachránil jste nás, mon cher,“ prohlásil generál procítěně a mohutný bílý knír se mu při řeči chvěl. „Zachránil jste čest francouzské armády – odvrátil jste velké krveprolití! Jak vám mohu poděkovat, že jste vyhověl mé žádosti? Přijet z takové dálky –“

Na to onen cizinec (jistý monsieur Hercule Poirot) pronesl vhodnou odpověď, která obsahovala větu: „Cožpak bych si mohl nepamatovat, že jste mi kdysi zachránil život?“ A generál pronesl další vhodnou odpověď, v níž tuto dávnou službu prohlašoval za zcela nepodstatnou. Po dalších zmínkách o Francii, Belgii, slávě, cti a podobných věcech se oba srdečně objali a rozhovor skončil.

Poručík Dubosc sice stále ještě nevěděl, oč vlastně šlo, byl mu ale svěřen úkol vyprovodit pana Poirota k expresu Taurus, a tak ho plnil s veškerým zápalem a nadšením mladého důstojníka, který má před sebou slibnou kariéru.

„Dnes je neděle,“ konstatoval poručík Dubosc. „Zítra, v pondělí večer, budete v Istanbulu.“

Nebylo to poprvé, co se o tom zmínil. Rozhovory na perónu před odjezdem vlaku mívají tendenci k opakování.

„Je to tak,“ souhlasil pan Poirot.

„A hodláte se tam pár dní zdržet, že?“

„Mais oui. Istanbul jsem dosud nikdy nenavštívil. Byla by škoda jen projet – comme ça.“ Názorně luskl prsty. „Nic mě nehoní. Zůstanu tam několik dní jako turista.“

„La Sainte Sophie je velmi krásná,“ ujistil ho poručík, který ji nikdy neviděl.

Po nástupišti se přehnal hvízdavý poryv ledového větru. Oba muži se zachvěli. Poručíku Duboscovi se povedlo nenápadně podívat na hodinky – za pět minut pět. Už jen pět minut!

Měl dojem, že si jeho společník onoho pohledu všiml, a tak se rychle zase vrhl do konverzace.

„V tuhle roční dobu moc lidí necestuje,“ podotkl a vzhlédl nad sebe k okénkům spacího vagónu.

„Je to tak,“ souhlasil pan Poirot.

„Doufejme, že v pohoří Taurus neuvíznete ve sněhu!“

„To se stává?“

„Ano, už se to stalo. Letos ale zatím ne.“

„Tak tedy doufejme,“ řekl pan Poirot. „Zprávy o počasí v Evropě jsou zlé.“

„Velmi zlé. Na Balkáně je spousta sněhu.“

„V Německu také, slyšel jsem.“

„Eh bien,“ řekl spěšně poručík Dubosc, protože to vypadalo, že by mohla nastat další pauza. „Zítra večer v sedm čtyřicet budete v Konstantinopoli.“

„Ano,“ kývl pan Poirot a zoufale pokračoval: „La Sainte Sophie je velmi krásná, slyšel jsem.“

„Skutečně, je nádherná.“

Nad jejich hlavami se odsunula záclonka v jednom z kupé lůžkového vagónu a ven vyhlédla mladá žena.

Mary Debenhamová si od předchozího čtvrtka, kdy vyjela z Bagdádu, moc spánku neužila. Nespala ve vlaku do Kirkúku, v malém hotýlku v Mosulu ani poslední noc v tomto vlaku. Už ji unavovalo převalovat se beze spánku v horkém dusnu přehřátého kupé, a tak vstala a vykoukla ven.

Tohle bude Aleppo. Nic k vidění, samozřejmě. Jen dlouhé, špatně osvětlené nástupiště, odněkud se ozývala vzteklá, hlasitá hádka v arabštině. Pod jejím oknem dva muži hovořili francouzsky. Jeden z nich byl francouzský důstojník, ten druhý malý mužík s obrovským knírem. Pousmála se. Ještě nikdy neviděla nikoho tak hrozně zachumlaného. Venku musí být pořádná zima. Proto asi ve vlaku tak strašně přetápějí. Pokusila se stáhnout okénko níž, ale nešlo to.

Ke dvěma mužům přistoupil průvodčí lůžkového vagónu. Ohlásil, že vlak bude odjíždět. Monsieur ať si raději už nastoupí. Mužíček smekl klobouk. Ten má ale hlavu – jako vajíčko. Mary Debenhamová se musela pousmát i přesto, že byla myšlenkami jinde. Takový směšný mužíček. Tenhle typ člověk prostě nemůže brát vážně.

Poručík Dubosc právě pronášel svou závěrečnou řeč. Rozmyslel si ji předem a šetřil si ji na poslední minutu. Byla to velmi krásná a nablýskaná řeč.

Pan Poirot se nenechal zahanbit a odpověděl podobně.

„En voiture, monsieur,“ pobízel průvodčí.

Poirot s výrazem nesmírné neochoty vyšplhal do vagónu. Průvodčí nastoupil za ním. Pan Poirot zamával. Poručík Dubosc zasalutoval. Vlak sebou strašlivě trhl a zvolna se rozjel.

„Enfin!“ zabručel si pro sebe Poirot.

„Brrrr,“ ulevil si poručík Dubosc, který si právě naplno uvědomil, jaká je mu zima…

II.

„Voilà, monsieur.“ Průvodčí dramatickým gestem předvedl Poirotovi krásy jeho kupé s úhledně vyrovnanými zavazadly. „Tu malou valise jsem monsieurovi umístil sem.“

Natažená ruka byla výmluvná. Hercule Poirot do ní vtiskl složenou bankovku.

„Merci, monsieur.“ Průvodčí nasadil rázný a věcný tón. „Mám monsieurovy jízdenky. Také si vezmu pas, prosím. Monsieur přerušuje cestu v Istanbulu, je to tak?“

Pan Poirot mu to potvrdil.

„Mnoho lidí teď necestuje, předpokládám?“

„Ne, monsieur. Mám jen dva další cestující – oba Angličany. Plukovníka z Indie a mladou anglickou dámu z Bagdádu. Potřebuje monsieur něco?“

Monsieur si vyžádal malou láhev minerální vody Perrier.

Pět hodin ráno je nešikovná doba k nástupu do vlaku. Do svítání zbývaly ještě dvě hodiny. Poirot si dobře uvědomoval, jak málo se v noci vyspal a jak úspěšně se vyrovnal s choulostivým posláním, a tak se spokojeně uvelebil v koutku a usnul.

Když se probudil, bylo půl desáté, a tak se vydal do restauračního vozu, aby si opatřil horkou kávu.

V té chvíli tam byl jen jeden další cestující, nepochybně ta mladá anglická dáma, o které se zmiňoval průvodčí. Byla vysoká, štíhlá a snědá – odhadl ji na nějakých osmadvacet let. Poklidně výkonný způsob, jímž konzumovala snídani a přivolala číšníka, aby jí přinesl další kávu, vypovídal o tom, že zná svět a je zvyklá cestovat. Na sobě měla cestovní šaty tmavé barvy z nějaké tenké látky, velmi vhodné do vyhřátého vlaku.

Hercule Poirot neměl co na práci, a tak se bavil tím, že ji pozoroval, aniž by to dával najevo.

Usoudil, že tato mladá dáma je ten typ, který se kdekoli dokáže o sebe postarat. Působila výkonně a vyrovnaně. Docela se mu zamlouvala přísná pravidelnost jejích rysů a jemná, bledá pleť. Líbily se mu lesklé, úhledné vlny černých vlasů i její oči – šedé, chladné a neosobní. Usoudil ale, že je až příliš výkonná, než aby byla tím, co nazýval „jolie femme“.

Po chvilce vstoupil do jídelního vozu další člověk. Byl to vysoký muž mezi čtyřicítkou a padesátkou, štíhlý, snědý, s vlasy na spáncích maličko prošedivělými.

„Ten indický plukovník,“ usoudil Poirot.

Nově příchozí se dívce mírně uklonil.

„Dobré ráno, slečno Debenhamová.“

„Dobré ráno, plukovníku Arbuthnote.“

Plukovník se zastavil s rukou na opěradle židle proti ní.

„Nebude vám to vadit?“ zeptal se.

„Samozřejmě že ne. Posaďte se.“

„Já že při snídani se toho zrovna moc nenapovídá.“

„To doufám. Ale nekousnu vás.“

Plukovník si sedl.

„Mládenče,“ přivolal ledabyle obsluhu.

Objednal si vejce a kávu.

Pohledem na okamžik spočinul na Herculu Poirotovi, ale pak lhostejně přejel jinam. Poirot se v anglické mysli dobře vyznal, a tak mu bylo jasné, co si plukovník asi pomyslel: „To je jenom nějaký zatracený cizinec.“

Oba Angličané, věrni své národní povaze, skutečně nebyli příliš hovorní. Vyměnili si několik stručných poznámek, a po chvíli se dívka zvedla a vrátila se do svého kupé.

U oběda ti dva znovu seděli spolu a třetího cestujícího si vůbec nevšímali. Rozhovor byl tentokrát živější než při snídani. Plukovník Arbuthnot hovořil o Paňdžábu a občas položil dívce několik otázek o Bagdádu – vyplynulo z nich, že dívka tam zastávala místo guvernantky. Během rozhovoru zjistili, že mají několik společných známých, a v důsledku toho se k sobě začali chovat přátelštěji a méně upjatě. Probírali starého dobrého Tommyho Nějak a Jerryho Nějak jinak. Plukovník se ptal, jestli dáma jede přímo do Anglie, nebo jestli se bude zastavovat v Istanbulu.

„Ne, jedu rovnou.“

„A není to trochu škoda?“

„Projížděla jsem tudy před dvěma lety. Tehdy jsem v Istanbulu strávila tři dny.“

„Aha, chápu. No, musím říct, že jsem rád, že pokračujete. Já totiž také.“

Trochu neohrabaně se uklonil a mírně se přitom začervenal.

„Je chytlavý, náš plukovník,“ pomyslel si poněkud pobaveně Hercule Poirot. „Vlak je stejně nebezpečný jako cesta po moři!“

Slečna Debenhamová vyrovnaně odpověděla, že to bude velmi příjemné. Její tón byl maličko káravý.

Hercule Poirot si povšiml, že plukovník doprovodil dívku do jejího kupé. Později projížděli nádhernou horskou scenérií Tauru. Ti dva stáli spolu v chodbičce a dívali se směrem ke Kilikijské bráně, když dívka náhle povzdechla. Poirot stál kousek od nich a zachytil, jak tichounce řekla:

„To je krása! Kéž bych – kéž bych –“

„Ano?“

„Kéž bych si to mohla opravdu užívat!“

Arbuthnot neodpověděl. Hranatá linie brady se zdála být trochu tvrdší a pochmurnější.

„Ze všeho nejvíc bych vás rád viděl venku z toho všeho,“ pronesl.

„Mlčte, prosím. Mlčte.“

„To je v pořádku.“ Střelil mírně podrážděným pohledem po Poirotovi. Pak pokračoval: „Ale vůbec se mi nelíbí představa, že jste guvernantka – že musíte skákat, jak pískají tyranské matky a jejich otravní spratkové.“

Rozesmála se; znělo to jen slabounce hystericky.

„Ale ne, to si nesmíte myslet. Utlačovaná guvernantka, to je už dávno překonaný mýtus. Ujišťuji vás, že naopak rodiče mají strach ze mě.“

Dál už nemluvili. Možná že Arbuthnot se styděl za svůj výbuch.

„Tady se hraje zvláštní komedie,“ řekl si Poirot

Na tuhle myšlenku si měl později ještě vzpomenout.

Ten večer asi o půl dvanácté dorazili do Konyi. Oba Angličané vystoupili a procházeli se tam a zpátky po zasněženém nástupišti, aby si protáhli nohy.

Poirotovi docela stačilo pozorovat nádražní ruch okénkem. Asi po deseti minutách se ale přece jen rozhodl, že trocha čerstvého vzduchu by nebyla tak špatná. Pečlivě se připravil, zahalil se do několika kabátů a šál a přes elegantní boty natáhl galoše. Takto oblečen opatrně sestoupil na nástupiště a začal se po něm procházet. Došel tak až za lokomotivu.

Na dvě neurčité postavy skryté ve stínu dodávky ho upozornily hlasy. Mluvil Arbuthnot.

„Mary –“

Dívka ho přerušila.

„Teď ne. Teď ne. Až bude po všem. Až to bude za námi – pak –“

Poirot se diskrétně odvrátil. Připadalo mu to zajímavé.

Skoro by nepoznal chladný, věcný hlas slečny Debenhamové…

„Zvláštní,“ konstatoval.

Druhý den ho napadlo, jestli se ti dva snad nepohádali. Mluvili spolu velmi málo. Poirot si pomyslel, že dívka vypadá, jako by ji trápily nějaké obavy. Pod očima měla temné kruhy.

Asi v půl třetí odpoledne vlak náhle zastavil. Vedle kolejí se shromáždila skupinka mužů, kteří si ukazovali na něco pod jídelním vozem.

Poirot se vyklonil a oslovil průvodčího lůžkového vozu, který spěchal kolem. Muž mu odpověděl, Poirot zase zatáhl hlavu, otočil se a málem se srazil s Mary Debenhamovou, která stála přímo za ním.

„Co se děje?“ ptala se trochu zadýchaně francouzsky. „Proč zastavujeme?“

„Nic to není, mademoiselle. Něco pod jídelním vozem začalo hořet. Nic vážného. Už je to uhašeno. Nyní opravují škody. Žádné nebezpečí nehrozí, ujišťuji vás.“

Udělala drobné, prudké gesto, jako by otázku nebezpečí považovala za zcela nepodstatnou.

„Ano, ano, to chápu. Ale ten čas!“

„Čas?“

„Ano. Budeme mít zpoždění.“

„To je možné – ano,“ přisvědčil Poirot.

„Ale my si zpoždění nemůžeme dovolit! Vlak má přijet v šest padesát pět, a pak musíme překročit Bospor a stihnout na druhé straně Orient expres v devět hodin. Pokud budeme mít hodinu nebo dvě zpoždění, ujede nám přípoj.“

„To je možné, ano,“ potvrdil Poirot.

Zvědavě se na ni zadíval. Ruka, která držela madlo okénka, nebyla tak docela jistá, a také dívčiny rty se chvěly.

„Záleží vám na tom hodně, mademoiselle?“ zeptal se.

„Ano. Ano, záleží. Já – já ten vlak musím stihnout.“

Odvrátila se od něj a zamířila chodbičkou k plukovníku Arbuthnotovi.

Její úzkost se ovšem ukázala zbytečnou. Deset minut nato se vlak zase rozjel. Na nádraží Haydarpaşa dorazil jen s pětiminutovým zpožděním, protože zbylý čas dohnal cestou.

Bospor byl neklidný a Poirotovi se přeplavba vůbec nezamlouvala. Na lodi byl od svých spolucestovatelů oddělen a už se s nimi nesetkal.

Když vystoupili u Galatského mostu, najal si auto a odjel přímo do hotelu Tokatlian.

Druhá kapitola

Hotel Tokatlian

V Tokatlianu požádal Hercule Poirot o pokoj s koupelnou. Pak přistoupil k přepážce hotelové služby a zeptal se, jestli tam nemá nějaké dopisy.

Čekaly tam na něj tři, a navíc telegram. Při pohledu na něj Poirot maličko povytáhl obočí. Ten nečekal.

Otevřel ho svým obvyklým pečlivým, neuspěchaným způsobem. Zřetelným písmem v něm stálo:

„V pripadu Kassner necekane doslo k vyvoji ktery jste predpovidal. Vratte se prosim okamzite.“

„Voilà ce qui est embêtant,“ zamumlal Poirot podrážděně. Vzhlédl k hodinám.

„Budu muset pokračovat ještě dnes,“ oslovil muže za přepážkou. „V kolik odjíždí Orient expres?“

„V devět hodin, monsieur.“

„Můžete mi zamluvit lůžko?“

„Samozřejmě, monsieur. V tuhle roční dobu by to neměl být problém. Vlaky jsou skoro prázdné. První třídu, nebo druhou?“

„První.“

„Trés bien, monsieur. Kam až jedete?“

„Do Londýna.“

„Bien, monsieur. Opatřím vám jízdenku do Londýna a rezervuji vám lůžko ve vagónu z Istanbulu do Calais.“

Hercule Poirot se znovu podíval na hodiny. Bylo za deset minut osm.

„Mám čas se navečeřet?“

„Ale jistě, monsieur.“

Malý Belgičan kývl. Došel k recepci, zrušil objednávku pokoje a pak zamířil přes halu k restauraci.

Právě když si objednával u číšníka, položil mu někdo dlaň na rameno.

„Á, mon vieux, to je ale nečekané potěšení,“ prohlásil někdo za ním.

Byl to malý, podsaditý starší pán s vlasy ostříhanými en brosse, na ježka, a potěšeně se na Poirota usmíval.

Poirot vyskočil.

„Monsieur Bouc!“

„Monsieur Poirot.“

Pan Bouc byl Belgičan, ředitel Compagnie Internationale des Wagons Lits, a s bývalou hvězdou belgické policie se znal už léta.

„To jste se vypravil daleko od domova, mon cher,“ konstatoval pan Bouc.

„Taková drobná záležitost v Sýrii.“

„Aha! A domů se vracíte – kdy?“

„Dnes večer.“

„Výborně! Já také. Tedy přesněji řečeno, mám namířeno do Lausanne, kde mám nějaké vyřizování. Předpokládám, že jedete Orient expresem?“

„Ano. Právě jsem požádal, aby mi objednali lůžko. Měl jsem v úmyslu zůstat tady několik dní, ale dostal jsem telegram, který mě v důležité záležitosti volá do Londýna.“

„Ach,“ povzdechl pan Bouc. „Les affaires – les affaires! Ale vy – vy jste dnes na samé špici, mon vieux!“

„Ano, nějaké drobné úspěchy jsem snad měl.“ Hercule Poirot se pokoušel tvářit skromně, ale velmi nápadně se mu to nepodařilo.

Bouc se zasmál.

„Ještě se uvidíme,“ řekl pak.

Hercule Poirot se soustředil na to, aby si nenamočil knír do polévky.

Když tento obtížný úkol úspěšně zvládl, rozhlédl se kolem sebe, než mu donesou další chod. V restauraci bylo pouze pět šest lidí, a z nich Hercula Poirota zaujali jen dva.

Seděli společně u stolu nedaleko od něj. Mladší byl sympatický asi třicátník, zjevně Američan. Ovšem pozornost malého detektiva nevzbudil on, ale jeho společník.

To byl muž mezi šedesátkou a sedmdesátkou, který z dálky působil jako velkodušný filantrop. Měl mírně plešatějící hlavu, vyklenuté čelo a při úsměvu mu v ústech blýskal velmi bílý falešný chrup. To všechno jako by vypovídalo o laskavé osobnosti. Oči však tento dojem kazily. Byly malé, hluboko zapadlé a lstivé. A nejen to. Muž pronesl nějakou poznámku ke svému mladšímu společníkovi, rozhlédl se po místnosti a jeho pohled se na okamžik zastavil na Poirotovi. Pro tu vteřinu se v nich zablýskla zvláštní zlovůle, nepřirozené napětí.

Pak vstal.

„Zaplaťte účet, Hectore,“ zavelel.

Hlas měl poněkud zastřený. Působil podivně měkce a nebezpečně.

Když se Poirot vrátil za svým přítelem do haly, oba muži právě opouštěli hotel. Nosiči mířili dolů s jejich zavazadly a mladší muž na ně dohlížel. Nakonec otevřel skleněné dveře a ohlásil: „Všechno je připraveno, pane Ratchette.“

Starší muž něco souhlasně zavrčel a vyšel ven.

„Eh bien,“ řekl Poirot. „Co si o těch dvou myslíte?“

„Jsou to Američané,“ odpověděl pan Bouc.

„Ano, nepochybně jsou to Američané. Ale co si myslíte o jejich osobnostech?“

„Ten mladík se zdál docela sympatický.“

„A ten druhý?“

„Abych pravdu řekl, příteli, ten se mi moc nelíbil. Měl jsem z něj nepříjemný dojem. A vy?“

Hercule Poirot chvíli zaváhal, než odpověděl.

„Když mě míjel v restauraci,“ pronesl konečně, „měl jsem podivný pocit. Bylo to, jako kdyby kolem mě prošlo divoké zvíře – divoké ve smyslu nebezpečné, opravdu velmi nebezpečné, chápete?“

„A přitom vypadá tak důstojně.“

„Précisement! Tělo – klec – je v každém ohledu důstojné, ale mřížemi vyhlíží divoká šelma.“

„Vy ale máte fantazii, mon vieux,“ podotkl pan Bouc.

„Snad ano. Ale nemohl jsem se zbavit dojmu, že mě velmi těsně minulo zlo.“

„Ten úctyhodný americký gentleman?“

„Ten úctyhodný americký gentleman.“

„No,“ pokrčil vesele rameny pan Bouc, „možné je všechno. Ve světě je mnoho zla.“

V té chvíli se dveře otevřely a k nim zamířil zaměstnanec hotelové služby. Tvářil se znepokojeně a omluvně.

„Je to neuvěřitelné, monsieur,“ oslovil Poirota, „ale v celém vlaku není jediné volné lůžko první třídy.“

„Comment?“ vykřikl pan Bouc. „V tuhle roční dobu? Určitě tam jede nějaká skupina novinářů – nebo politiků – ?“

„To nevím, pane,“ obrátil se k němu muž uctivě. „Ale je to tak.“

„Vida, vida,“ otočil se pan Bouc k Poirotovi. „Ale neobávejte se, příteli, nějak to zařídíme. Vždycky je tu jedno kupé – číslo šestnáct, které není obsazeno. To si hlídá průvodčí!“ Usmál se a pak se podíval na hodiny. „Pojďte,“ řekl, „je čas vyrazit.“

Na stanici pana Bouca s náležitou úctou přivítal průvodčí ze spacího vozu, oblečený v hnědé uniformě.

„Dobrý večer, monsieur. Vaše kupé je číslo jedna.“

Přivolal nosiče a poslal je s jejich nákladem asi do poloviny vagónu, na němž plechové tabulky hlásaly cíl cesty:

ISTANBUL TERST CALAIS

„Slyšel jsem, že máte plno?“

„Je to neuvěřitelné, monsieur. Celý svět se dnes rozhodl cestovat!“

„Přesto ale musíte najít místo zde pro tohoto džentlmena. Je to můj přítel. Může si vzít šestnáctku.“

„Je obsazená, monsieur.“

„Cože? Kupé číslo šestnáct?“

Vyměnili si významný pohled a průvodčí se usmál. Byl to vysoký muž středního věku, s nažloutlou pletí.

„Je to tak, monsieur. Jak jsem říkal, máme plno – docela plno – všude.“

„Ale co se to děje?“ zlobil se pan Bouc. „To byla někde nějaká konference? Nebo cestuje velká společnost?“

„Ne, monsieur. Pouhá náhoda. Shodou okolností se příliš mnoho lidí rozhodlo cestovat právě dnes.“

Pan Bouc podrážděně zamlaskal.

„V Bělehradě nám připřáhnou vagón z Athén,“ uvažoval nahlas. „A kromě něj přibude ještě vůz z Bukurešti do Paříže – ale v Bělehradě nebudeme dříve než zítra večer. Problém je dnešní noc. Není volné ani žádné lehátko druhé třídy?“

„Jedno lehátko druhé třídy tu je, monsieur –“

„Pak tedy –“

„Ale to je pro dámu. V kupé už je jedna Němka, komorná.“

„Là, là, to je nepříjemné,“ stěžoval si pan Bouc.

„Netrapte se tím, příteli,“ uklidňoval ho Poirot. „Musím tedy cestovat v běžném vagónu.“

„V žádném případě. V žádném případě.“ Znovu se obrátil k průvodčímu. „Dorazili všichni?“

„Je pravda,“ vzpomněl si stevard, „že jeden cestující se dosud nedostavil.“

Říkal to pomalu a váhavě.

„Tak mluvte!“

„Lůžko sedm, druhá třída. Ten pán tu ještě není, a už máme za čtyři minuty devět.“

„Kdo je to?“

„Angličan.“ Průvodčí nahlédl do seznamu pasažérů. „Jistý pan Harris.“

„To jméno je dobré znamení,“ podotkl Poirot. „Četl jsem Dickense. Pan Harris nedorazí.“

„Uložte tady pánovi zavazadla do čísla sedm,“ zavelel pan Bouc. „Pokud se ten pan Harris ještě objeví, řekneme mu, že přišel pozdě – že lůžka nemůžeme držet tak dlouho – prostě nějak to zařídíme. Co je mi do nějakého Harrise?“

„Jak si monsieur přeje,“ kývl průvodčí.

Oslovil Poirotova nosiče a ukázal mu, kam má jít.

Pak uhnul od schůdků, aby mohl Poirot nastoupit. „Tout à fait au bout, monsieur,“ sdělil mu. „Předposlední kupé.“

Poirot se prodíral vagónem, což šlo dost ztuha, protože většina cestujících dosud stála na chodbičce. S pravidelností hodinového strojku rozdával na všechny strany zdvořilé „pardony“.

Konečně se mu povedlo protlačit se k označenému kupé. Uvnitř byl onen mladý Američan z Tokatlianu a právě se natahoval po kufru.

Když Poirot vešel, zamračil se.

„Promiňte,“ řekl. „Myslím, že jste se zmýlil.“ Potom zopakoval namáhavou francouzštinou: „Je crois que vous avez un erreur.“

Poirot odpověděl anglicky.

„Vy jste pan Harris?“

„Ne, jmenuji se MacQueen. Já –“

Ale v té chvíli se za Poirotovými zády ozval hlas průvodčího. Omluvný a trochu zajíkavý hlas.

„V celém vlaku není jiné lůžko, monsieur. Ten pán musí zůstat tady.“

Tou dobou už vytahoval okénko v chodbě a začal nakládat dovnitř Poirotova zavazadla.

Poirot si toho omluvného tónu povšiml s mírným pobavením. Nepochybně mu ten mladík slíbil dobré spropitné, pokud dokáže zařídit, aby měl kupé k výhradnímu použití. Ovšem i to nejštědřejší spropitné ztrácí účinek, pokud je ve vlaku ředitel společnosti a vydává rozkazy.

Průvodčí naskládal Poirotova zavazadla do držáků a vyšel z kupé.

„Voilà, monsieur,“ řekl. „Všechno je zařízeno. Vaše je to horní lůžko, číslo sedm. Za minutu vyjíždíme.“

Odspěchal chodbou. Poirot se vrátil do kupé.

„Něco takového se málo vidí,“ podotkl vesele. „Průvodčí Wagons Lits, a osobně ukládá zavazadla! Neslýchaná věc!“

Jeho spolucestující se usmál. Podráždění už zřejmě překonal – nejspíš usoudil, že nemá cenu brát to jinak než filozoficky.

„Vlak je pozoruhodně plný,“ poznamenal.

Ozvala se píšťala a potom dlouhé melancholické zahoukání lokomotivy. Oba muži vyšli na chodbu.

Venku zavolal nějaký hlas:

„En voiture!“

„A jedeme,“ řekl MacQueen.

Ale ještě tak docela nejeli. Píšťalka se ozvala znovu.

„Jestli chcete, pane,“ řekl mladík náhle, „můžete si raději vzít spodní lehátko – snadněji se tam leze a tak – a mně to nevadí.“

„Ne, ne,“ protestoval Poirot. „Nebudu vás připravovat –“

„Ale to vůbec –“

„Jste příliš laskav –“

Zdvořilé protesty na obou stranách.

„Stejně je to jen na jednu noc,“ vysvětloval Poirot. „V Bělehradě –“

„Aha, chápu. Vystupujete v Bělehradě –“

„Ne tak docela. Víte –“

Náhle sebou vagón trhl. Oba muži se obrátili k oknu a zadívali se na dlouhé osvětlené nástupiště, které pomalu klouzalo kolem nich.

Orient expres se vydal na svou třídenní cestu Evropou.

Třetí kapitola

Poirot odmítá případ

Příští den se Poirot k obědu trochu opozdil. Vstal brzo, posnídal téměř sám a dopoledne strávil procházením poznámek k případu, který ho volal do Londýna. Svého společníka z kupé téměř neviděl.

Pan Bouc, který už v jídelním voze seděl, mu zamával na pozdrav a přivolal svého přítele na volné místo proti sobě. Poirot se posadil a brzo zjistil, že se ocitl ve výhodné pozici u stolu, který číšníci obsluhují nejdříve a nejvybranějšími sousty. Také jídlo bylo nezvykle chutné.

Teprve když jedli jemný smetanový sýr, dovolil si pan Bouc zaměřit pozornost i jinam než k výživě. V této fázi oběda se člověk stává filozofem.

„Kdybych tak vládl perem Balzacovým!“ povzdechl si. „Tuhle scénu bych vylíčil.“

Ukázal gestem kolem sebe.

„To je dobrá myšlenka,“ kývl Poirot.

„Souhlasíte? Domnívám se, že to ještě nikdo neudělal. A přesto – jaká půda pro romantiku, příteli. Všude kolem nás lidé všech tříd, všech národností, každého věku. A tito lidé, navzájem si cizí, tu společně stráví tři dny. Spí a jedí pod jednou střechou, nemohou před sebou uniknout. A až ty tři dny uplynou, půjdou každý svou cestou a možná se už nikdy neuvidí.“

„A přesto,“ řekl Poirot, „představme si, že by došlo k nehodě –“

„Ale ne, příteli –“

„Souhlasím, že z vašeho pohledu by to bylo politováníhodné. Ale přesto, představme si to, aspoň na okamžik. Pak by možná všichni tito lidé byli navzájem spojeni – smrtí.“

„Ještě trochu vína?“ nabídl pan Bouc a rychle naléval. „Jste morbidní, mon cher. Jestli to nebude zažíváním.“

„Je pravda,“ uznal Poirot, „že jídlo v Sýrii mi možná nedělalo úplně dobře na žaludek.“

Usrkl vína. Pak se opřel a zamyšleně se rozhlédl po jídelním voze. Sedělo tam třináct lidí a byli, přesně jak říkal pan Bouc, všech tříd a národností. Začal si je podrobněji prohlížet.

U stolu proti nim seděli tři muži. Odhadl, že cestují sami a na toto místo se dostali díky neomylnému úsudku restauračního personálu. Veliký snědý Ital se s gustem šťoural párátkem v zubech. Proti němu seděl sporý úpravný Angličan s nicneříkajícím, mírně nesouhlasným výrazem dobře vycvičeného sluhy. Vedle Angličana se ocitl mohutný Američan v křiklavém obleku – možná obchodní cestující.

„Člověk to musí rozjet ve velkém,“ vykládal právě hlučným nosovým hlasem.

Ital vytáhl párátko a začal s ním živě gestikulovat.

„Pochopitelno,“ prohlásil. „To já tvrdím stálo.“

Angličan se podíval z okna a odkašlal si.

Poirot pokračoval dál.

U malého stolku seděla sama jedna z nejošklivějších starých dam, které kdy viděl. Byla to ošklivost výjimečného druhu – spíš fascinovala než odpuzovala. Dáma seděla velmi vzpřímeně. Kolem krku měla náhrdelník z obrovských perel, které, ač se to zdálo nepravděpodobné, byly pravé. Prsty měla obalené prsteny. Přes ramena měla přehozený sobolí kožich. Malinký, přepychový černý klobouček strašlivě neslušel zažloutlé žabí tváři pod ním.

Mluvila právě s číšníkem jasným, zdvořilým, ale zcela autokratickým tónem.

„Budete prosím tak laskav a donesete do mého kupé láhev minerální vody a velkou sklenici pomerančového džusu. A zajistíte, abych k večeři dostala kuře připravené bez jakékoli omáčky – a také nějakou vařenou rybu.“

Číšník uctivě slíbil, že všechno zařídí.

Maličko elegantně pokývla a vstala. Na okamžik zachytila Poirotův pohled a změřila si ho nezúčastněným zrakem lhostejné aristokratky.

„To je kněžna Dragomirovová,“ informoval pan Bouc Poirota polohlasem. „Je to Ruska. Její manžel před revolucí zpeněžil veškerý majetek a peníze investoval v cizině. Je nesmírně bohatá. Kosmopolitka.“

Poirot kývl. O kněžně Dragomirovové už slyšel.

„Je to osobnost,“ pokračoval Bouc. „Ošklivá jako noc, ale nepřehlédnutelná, že?“

Poirot souhlasil.

U dalšího z velkých stolů seděla Mary Debenhamová se dvěma dalšími ženami. Jedna z nich byla vysoká paní středního věku v kostkované halence a tvídové sukni. Měla spoustu vybledle nažloutlých vlasů, neslušivě sčesaných do velkého drdolu. Nosila brýle a dlouhou, mírnou a přátelskou tváří trochu připomínala ovci. Naslouchala třetí ženě, podsadité postarší dámě s příjemným obličejem, která vytrvale hovořila pomalým, zvučným monotónním hlasem, zjevně se nepotřebovala nadechovat a nehodlala skončit.

„… a moje dcera na to: ‚Ale mami,‘ říkala, ‚v téhle zemi prostě nemůžeš uplatňovat americké způsoby. Pro zdejší lidi je lenost zkrátka přirozená,‘ říkala. ‚Oni se opravdu nedokážou ani trochu snažit.‘ Ale stejně byste byla překvapená, kdybyste viděla, co tady naše škola dokáže. Dostali sem výborné učitele. Není nad vzdělání. Musíme uplatnit své západní ideály a naučit Východ, aby je chápal. Moje dcera říká –“

Vlak vjel do tunelu. Klidný, monotónní hlas zanikl v hluku.

U vedlejšího malého stolku seděl plukovník Arbuthnot – sám. Oči však nespouštěl ze zad Mary Debenhamové. Neseděli spolu, a přesto by se to jistě dalo snadno zařídit. Proč?

Možná si to Mary nepřála, pomyslel si Poirot. Guvernantka se naučí být opatrná. Dobrá pověst je důležitá. Dívka, která se živí jako ona, musí být diskrétní.

Pohledem přejel k druhé polovině vozu. Na opačném konci u stěny seděla žena středního věku, oblečená v černém, se širokým, bezvýrazným obličejem. Němka nebo Skandinávka, pomyslel si. Pravděpodobně německá komorná.

Po ní byla na řadě dvojice, která se k sobě nakláněla a živě hovořila. Muž měl na sobě volný tvídový oblek anglického střihu, ale nebyl to Angličan. Poirot viděl jeho hlavu jen zezadu, ale její tvar a způsob, jak držel ramena, ho prozrazovaly. Vysoký muž, dobře stavěný. Náhle se pootočil a Poirot spatřil jeho profil. Velmi hezký člověk, něco přes třicet, s mohutným světlým knírem.

Žena proti němu byla pouhá dívka – kolem dvacítky. Na sobě měla přiléhavý černý kabátek a sukni, bílou saténovou halenku a na hlavě malý, šik černý klobouček, nasazený podle módy v absurdním úhlu. Měla krásnou, exotickou tvář, nápadně bledou pleť, velké hnědé oči a uhlově černé vlasy. Kouřila cigaretu v dlouhé špičce. Nehty upravených rukou byly nalakované temnou červení a měla jediný prsten, velký smaragd zasazený v platině. V pohledu i hlase byla znát koketérie.

„Elle est jolie – et chic,“ podotkl tiše Poirot. „Manželé?“

Pan Bouc kývl.

„Myslím, že z maďarského vyslanectví,“ upřesnil. „Krásný pár.“

Zbývali už jen poslední dva – Poirotův spolucestující MacQueen a jeho zaměstnavatel, pan Ratchett. Ten seděl čelem k nim a Poirot tak měl už podruhé příležitost sledovat tu nepřitažlivou tvář, povšimnout si falešné laskavosti čela a krutosti malých očí.

Pan Bouc zřejmě zaznamenal, jak se výraz přítelovy tváře změnil.

„Pozorujete své divoké zvíře?“ zeptal se.

Poirot kývl.

V té chvíli číšník postavil před Poirota kávu a pan Bouc se zvedl. Začal s jídlem dříve než Poirot, a tak byl už nějakou dobu hotov.

„Vrátím se do svého kupé,“ řekl. „Přijďte si pak se mnou popovídat.“

„S potěšením.“

Poirot usrkával kávu a objednal si likér. Číšník obcházel od stolu ke stolu s pokladničkou a inkasoval účty. Postarší Američanka si začala ječivým, ublíženým tónem stěžovat.

„Moje dcera říkala: ‚Kup si sešitek stravenek a nebudeš mít problém – vůbec žádný problém.‘ Ale ono to tak není. Chtějí navíc deset procent spropitného, a pak ještě ta láhev minerálky – a k tomu takové divné. Nemají tady ani Evian, ani Vichy. Vám to nepřijde divné?“

„Myslím – oni musejí – jak to řeknete – podávat vodu té země,“ vysvětlovala dáma s ovčím obličejem.

„No, prostě mi to připadá divné.“ Podívala se znechuceně na hromádku drobných na stole před sebou. „Podívejte se, co mi to dali. Dináry, nebo co to je. Vypadá to jako hromada smetí. Moje dcera říkala –“

Mary Debenhamová odstrčila židli, mírně se ostatním dvěma uklonila a odešla. Vzápětí se zvedl plukovník Arbuthnot a vyšel za ní. Američanka posbírala své opovrhované drobné a následovala je, a těsně za ní opustila vůz i ta ovčí dáma. Maďaři byli už pryč. V jídelním voze zbyl pouze Poirot a Ratchett s MacQueenem.

Ratchett řekl něco svému společníkovi a ten vstal a odešel. Pak se zvedl i on sám, ale místo aby následoval MacQueena, nečekaně usedl proti Poirotovi.

„Neměl byste oheň?“ zeptal se. Hlas měl tichý a mírně nosový. „Jmenuju se Ratchett.“

Poirot se mírně uklonil, strčil ruku do kapsy a vytáhl krabičku zápalek. Podal ji svému protějšku; ten si ji vzal, ale neškrtl.

„Myslím,“ pokračoval, „že mám to potěšení hovořit s panem Herculem Poirotem, je to tak?“

Poirot se znovu uklonil.

„Byl jste správně informován, monsieur.“

Detektiv si dobře uvědomoval, jak si ho ty podivné vychytralé očí měří. Po chvilce Ratchett pokračoval:

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Vražda v Orient expresu – 2.vyd..
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.