Michaela Grünigová

RODINNÝ HOTEL

Nový začátek

IKAR

Michaela Grünig

PALAIS HEILIGENDAMM

Ein Neuer Anfang

Copyright © 2020 by Bastei Lübbe AG, Köln

Alle Rechte vorbehalten

Jacket design © by Johannes Wiebel / punchdesign, München

Jacket Illustration © by shutterstock

Translation © 2021 by Pavla Lutovská

ISBN  978-80-249-4601-6

Seznam osob

Heinrich Kuhlmann – hlava rodiny a majitel hotelu Palác Heiligendamm

Ottilie Kuhlmannová – rozená Wenzelová, Heinrichova žena

Friedrich Kuhlmann – nejstarší syn, lékař v Berlíně

Paul Kuhlmann – mladší syn

Johanna Kuhlmannová – nejstarší dcera

Elisabeth Kuhlmannová – prostřední dcera

Luisa Kuhlmannová – nejmladší dcera

Julius Falkenhayn – tajemník hraběte von Seitz

hrabě von Seitz – průmyslník a člen Německé koloniální společnosti (Deutsche Kolonialgesellschaft)

doktor Samuel Hirsch – dětský lékař

Alfons Brandmüller – šéfkuchař hotelu Palác Heiligendamm

Robert Bretschneider – vrchní číšník hotelu Palác Heiligendamm

Liese Kolbertová – komorná paní Kuhlmannové

Bertha – první pokojská rodiny Kuhlmannových

Minna – druhá pokojská rodiny Kuhlmannových

1. kapitola

Lázně Doberan, léto 1912

Elisabeth otevřela oči. Cítila, že je ještě hodně brzy ráno. První sluneční paprsky pronikaly škvírkou v těžkém brokátovém závěsu na okně a vytvářely na protější zdi neposedné světlé tečky. Otevřeným oknem uslyšela melodické zvony místního kostela, jejichž zvuk jí stále ještě připadal trochu cizí. Vlastně byla od nejútlejšího dětství zvyklá na ruch a hluk velkoměsta. Teprve nedávno se přestěhovala s matkou a sestrami z hektického hlavního města říše, Berlína, do Doberanu, vísky obklopené širými lesy a loukami, kde její otec před rokem otevřel luxusní hotel Palác Heiligendamm. V idylické krajině neznělo ani houkání aut, ani volání pouličních prodavačů. Tady jí do nosu nestoupal vzduch nasycený výpary a pachy ulic, ale čerstvá solí nasycená bríza, která dávala tušit, že se pobřeží Baltského moře s pestrými plážovými koši nachází necelých šest kilometrů odsud.

Elisabeth už nedokázala dál vydržet v posteli. Opatrně mrkla směrem k lůžku mladší sestry Luisy, spící s tváří olemovanou plavými loknami na druhé straně pokoje, vstala a oblékla se. Až na zem dlouhé šaty zrádně šustily, jak se kradla ke dveřím. Klika pod tlakem ruky zaskřípala. Elisabeth na moment ztuhla a zadržela dech, ale sestra se ani nepohnula. S úlevou vyšla na chodbu soukromého bytu jejich rodičů v prvním patře hotelu. Tam už tlumil kroky měkký koberec, jen velkovévoda Friedrich Franz I. na ni vsedě na koni nesouhlasně shlížel z obrazu na zdi. Matce se Elisabetiny průzkumné ranní toulky nezamlouvaly, a tak měla dívka dokonce zakázáno vyrážet touhle dobou na obhlídku po hotelu.

Ale proč vlastně? namítala v duchu. Co je špatného na tom, že se chci seznámit s podnikem svého otce? Proč mám v devatenácti letech ztrácet čas nudným štrikováním a hodinami hudby, když bych mohla dělat něco mnohem smysluplnějšího?

Už jen při pomyšlení na čilý ruch v hotelu cítila Elisabeth neodbytné šimrání v žaludku. Milovala tuhle atmosféru už v berlínském hotelu Fürstenhof, který vedl otec se svým bratrem a který teď zůstal už jen pod vedením strýce Hanse. Oč přitažlivější je ale všechno nyní, když tenhle bzučící úl patří jen její rodině! Teprve nedávno otec u oběda pateticky prohlásil, že další osudy celé rodiny budou navždy pevně svázány právě s tímto hotelem. Copak jí v tom případě může být dění v hotelu lhostejné?

Jak procházela kolem dveří rodinné jídelny, zaslechla cinkání porcelánu. Bože, pokojské už chystají snídani! Elisabeth si pospíšila chodbou ke dveřím. Kdyby zrovna na posledních metrech vlítla do náruče matčiny komorné, nemohla by se podívat do kuchyně a sledovat jejich tolik obdivovaného šéfkuchaře při práci. Přitom na jídelním lístku byly dnes uvedeny zvlášť přitažlivé lahůdky.

Zanedlouho opustila soukromé prostory rodiny a vydala se vesele dolů po hlavním schodišti, které se širokým obloukem stáčelo do foyer. Světlá a vzdušná vstupní hala byla přímo magické místo. Elegantní a vzrušující. Zatím sice ještě nespočinula na květovaných polštářích hotelových apartmá žádná korunovaná hlava, jako třeba v nedalekém Grand Hotelu v městečku Heiligendamm, nikdo ale nemohl upřít šlechticům, průmyslníkům a velkostatkářům, kteří přijížděli do Paláce do Doberanu, příslušnost k vyšší společenské vrstvě. Dámy, staré i mladé, tu předváděly šaty šité z těch nejjemnějších látek, které měnily vícekrát za den. Delikátní vůně jejich parfémů se mísily s drsnější atmosférou opačného pohlaví. Pánové ovšem ohledně vybraného vkusu nezůstávali pozadu za svými společnicemi.

Ve foyer se všichni setkávali. Na sametových sofa si vyměňovali kradmé pohledy i intimní historky. Někteří se zastavili a pohovořili, jiní bez zastavení spěchali k recepčnímu pultu, každý podle svého temperamentu a stavovské ješitnosti. Byl to neustálý vzruch, pečlivě aranžovaná hra na společenském jevišti, které se Elisabeth nemohla nikdy nasytit.

V tuhle ranní dobu ovšem byla vstupní hala hotelu osiřelá a místo vybraných parfémů tu voněl čerstvý vosk na podlahu. Hosté ještě spali ve svých pokojích, jen personál se už musel pustit do práce. Služebné v bílých čepcích vyzbrojené péřovými prachovkami ometaly lampy, bronzové sochy a další výzdobu. Ostatní čistily stříbrné svícny a popelníky.

Vedoucí recepce, pan Walter, si nechal tak jako každé ráno nastoupit pět livrejovaných sluhů a kontroloval – po řadě jako polní maršál vojsko – bezchybnou bělost jejich rukaviček.

„Dobré ráno, milostivá slečno,“ pozdravil, když Elisabeth zahlédl.

Zdvořile odpověděla a rychle se kolem něj protáhla, dřív než ji mohla dostihnout otázka ohledně směru její cesty, a odbočila do chodby vedoucí ke kuchyni lemované štíhlými sloupy. S vedoucím recepce, příjemným pánem, který nosil úzký, pomádou zformovaný knírek, si vždycky moc ráda povídala. Ten člověk byl doslova chodící encyklopedie. Bylo lhostejné, na co se Elisabeth zeptala, vždycky znal odpověď. Bylo to díky po dlouhá desetiletí trvající práci v hotelu. Pan Walter byl jediným zaměstnancem, kterého si otec vzal s sebou z hotelu Fürstenhof, protože byl vzorem diskrétnosti, jak pravil. Skutečně byla mnohokrát svědkem toho, jak vedoucí recepce dává Maître d’hôtel, který měl na starosti restauraci, velice přesné pokyny: které rozhádané skupiny hostů nesmějí v žádném případě sedět blízko sebe nebo komu musí přidělit vzhledem k jeho vážnosti určitý stůl, aby byl jako první obsloužen. Kromě toho se staral o zvláštní přání návštěvníků hotelu, zajištoval, aby byly večerní šaty bezchybně vyspravené nebo aby se dostalo správné péče a ubytování třeba i ochočenému papouškovi.

Přesto tušila, že dnes by ji pan Walter zcela jistě poslal zpátky nahoru, protože si i s ním matka nedávno vážně promluvila. Ach, proč jen se narodila jako holka? Starší bratři měli všechno mnohem jednodušší. Kdyby jeden z nich projevil sebemenší zájem o vedení hotelu, dávno už by ho poslali do Lausanne. Tam, ve Švýcarsku, se vzdělávali ti nejlepší v branži. Ale ani Friedrich, který vystudoval v Berlíně medicínu, ani Paul, kterého otec proti jeho vůli vybral jako mladšího ředitele zdejšího hotelu, se do téhle úžasné školy nehnali. Paul se dokonce velice tvrdě zpěčoval, když se ho otec snažil přemluvit.

Elisabeth prudce otevřela skleněné křídlo lítacích dveří do jídelny, kde vrcholily přípravy snídaňového menu, podávaného od sedmi třiceti. Ve velkém sále s vysokými dělenými okny právě prostíralo stoly množství číšníků připomínajících tučňáky. Srovnání číšníků s tučňáky pocházelo od její sestry Luisy, která si je hned, když spatřila tyhle černobílé kolébavě se pohybující ptáky v berlínské zoologické zahradě, příhodně spojila s číšníky ve fraku. V Paláci Heiligendamm používali při prostírání dřevěné pravítko, aby stříbrné lžíce, nože a lžičky i míšeňský porcelán ležely ve správných rozestupech.

Elisabeth kritickým okem hodnotila stoly. Mysleli tučňáci opravdu na všechno? Opravdu stojí na každém stole přesně uprostřed vázičky se třemi růžemi? Nesklání se žádná z květin smutně nad ubrousky ke straně? Otec ji už dávno naučil, že správný hoteliér musí být neúplatný pozorovatel, kterému neunikne sebemenší maličkost. Okamžitě odhalila hned dvě chyby.

„Roberte?“ zavolala.

„Ano, prosím, milostivá slečno?“ Vysoký světlovlasý číšník, který právě kontroloval stoly v řadě u oken, se úslužně obrátil. Výrazné tahy jeho tváře se prosvětlily okouzlujícím úsměvem. Nebylo divu, že se do něj sestra Luisa tajně zamilovala a zrudla pokaždé, když ho uviděla. Ona sama se ovšem takovými povrchnostmi okouzlit nedala.

„Na stole třicet jedna chybí cukřenka.“

Robertův pohled zalétl k dvojitému stolu hned u vchodu. „Srdečně děkuji, milostivá slečno. Okamžitě to napravím.“

„A na čtrnáctce je třeba vyměnit květiny. Jsou téměř odkvetlé.“

„Samozřejmě.“ Úslužně přikývl a pokynul číšníkovi, aby očividné nedostatky odstranil.

Naplněná spokojenou hrdostí se Elisabeth vydala k faktickému cíli své ranní výpravy: ke kuchyni.

Za jídelnou byla další vstupní hala, ovšem tahle pouze pro personál, kde obsluhující zaměstnanci přebírali připravená jídla. Ta byla dopravována z kuchyně pomocí ručně ovládaného výtahu a odtud je tučňáci co možná nejrychleji odnášeli na stoly hostů. Vlastní kuchyně hotelu ležela o poschodí níž. Tam dole začínal pravý hotelový vesmír. Část, kam žádný host nevkročil, tvořila pravé srdce hotelu. Tady byla i hotelová prádelna a sousedící žehlírna, šicí prostor, vinný sklep a spižírny, pekárna, kde se kromě chleba vyráběly nejrůznější dorty a další vybrané sladké zákusky. Služební schodiště umožňovalo pokojským, aby se dostávaly nepozorovaně do pokojů a apartmánů a udržovaly je v čistotě a pořádku. Kromě toho se po schodišti dalo vystoupat až do podkroví, kde personál, samozřejmě přísně oddělen podle pohlaví, nocoval v malých pokojích.

V tmavých suterénních chodbách vládl čilý ruch. Jako mravenci v mraveništi pospíchali zaměstnanci sem a tam, každý a každá za svým speciálním úkolem. Bíle oděné kuchyňské pomocnice táhly v pytlích brambory, cibuli a další přísady, pomocné kuchtičky nosily již hotová jídla na odložení do chladírny.

Kolemjdoucí se Elisabeth umně vyhýbali a vstříc jí znělo mnohohlasé „Dobré ráno, milostivá slečno!“ Průchod do kuchyně byl otevřen dokořán. Za ním začínalo království zdejšího šéfkuchaře, pana Brandmüllera. Ve vysoké bílé čepici a běloskvoucí kuchařské haleně, která se mu poněkud napínala na břiše, vypadal jako úplně obyčejný kuchař. Ale obrovský muž, jehož zarudlé tváře protkané modrými žilkami se snad nikdy neusmívaly, byl génius. Její otec musel sáhnout hodně hluboko do kapsy, aby ho odlákal z jeho předchozího působiště v hotelu Adlon v Berlíně. Pan Brandmüller byl velmi cenný. Nikdo nedokázal tak úžasně upravit ústřice, humra ani lanýže jako on. Jeho pokrmy z masa i omáčky byly přímo báseň. Místní návštěvníci milovali jeho plněná meklenburská pečená žebírka s jablky a rozinkami, ale on si samozřejmě uměl poradit i s tak exotickými jídly, jako byla antilopí hlava a sloní noha.

Elisabeth, která se po vstupu do kuchyně s respektem tiskla k okachlíkované zdi, fascinovaně sledovala, jak kuchař pracuje, obklopený svými pomocníky. Ačkoli bylo ještě hodně brzy ráno, pod jeho přísným dohledem již měli připravenou pečeni prošpikovanou špekem a bylinkami, plněné holuby a jehněčí hřbet s tlustou vrstvou bylinkové pasty. Na dlouhém dřevěném stole v zadní části kuchyně krájeli pomocníci hory brambor, čistili řepu, drhli šupiny z ryb a drali drůbež. A to vše v absolutním tichu. Pan Brandmüller nestrpěl ve své kuchyni zbytečné klábosení. Ani u umývaček nádobí, které po celý dlouhý den čistily použité nádobí a kuchyňské náčiní ve velkých vanách s horkou vodou. Kdo se nedržel příkazů, dostal naběračkou přes prsty. Pan Brandmüller býval vůbec dost podrážděný, pokud nebyl s prací svých podřízených spokojený. Od jeho příchodu proto řada lidí hodila ručník do ringu a z kuchyně odešla. Ale Elisabetin otec si tím hlavu nelámal. Kde se kácí les, padají třísky, vyložil jí. Až na šéfkuchaře je každý v kuchyni nahraditelný.

Mezitím začali dva další kuchaři připravovat vaječná jídla a na velkých pánvích rozpouštěli špek. To znamenalo, že už se v jídelně začali scházet první hosté a pro Elisabeth byl nejvyšší čas, aby se vrátila k rodině.

Právě se chtěla s těžkým srdcem odvrátit a odtrhnout pohled od bleskurychle se pohybujícího nože jednoho z kuchařů, když zaslechla od vchodu podezřelý zvuk.

„Pan generální ředitel je na inspekci,“ syčel mladý kuchtík, který právě vbíhal do dveří.

Jak prosím? Všimla si snad matka její nepřítomnosti, a tak ji to rozzlobilo, že dokonce poslala otce, aby zavolal vzpurnou dceru k pořádku?

Elisabeth neváhala ani vteřinu. Pokud pan Brandmüller zjistí, že si rodiče nepřejí, aby chodila dolů do jeho království, nikdy už sem nebude smět zajít a sledovat to nádherné představení přípravy jídel. Prudce se rozběhla k zadnímu vchodu, který vedl přímo ke schodišti pro služebnictvo. Rychle vyběhla několik schodů, aby se dostala ze zorného pole z kuchyně, a napjatě naslouchala.

Zachránila se na poslední chvíli, protože už slyšela sonorní hlas svého otce. Co jestli se bude pana Brandmüllera na ni vyptávat? Ale to je vyloučeno. Tak hloupě by se nikdy nezachoval.

Elisabeth tipovala, že když ji otec nenajde v kuchyni, zase rychle zmizí nahoru. Pokud se tedy chtěla vystříhat nepříjemného setkání ve foyer nebo v jídelně, nemá jinou možnost než použít schodiště pro služebnictvo a vyklouznout tajnými dveřmi v prvním patře.

Dívce bušilo srdce, když po chvíli odbočila doprava. Je už ve správném poschodí? V rozčilení totiž zapomněla počítat odpočívadla. Zadýchaně se zarazila. Bez spěšného staccata podrážek jejích bot vládlo na dřevěném schodišti tíživé ticho. A přece jí náhle zazněl do uší tichý vzlykot. Zdálo se, že vychází z jednoho z výklenků, kde bývaly koše s čisticími prostředky. Elisabeth šla pomalu dál. V přítmí objevila na zemi skrčenou postavu. Hladké plavé vlasy pod bílým čepečkem jí byly povědomé.

„Minno?“ vyhrkla překvapeně a poklekla před pokojskou. „Co tu děláš? Není ti něco?“

„Ale ne, ne… je mi dobře,“ vzlykala dívka, ale slzami zdušený hlas prozrazoval opak.

„Nejseš nemocná?“ Aniž čekala na odpověď, položila Elisabeth Minně ruku na čelo, jak to vždycky dělávala matka, aby zjistila, jestli nemají děti teplotu. Ale čelo pokojské chladilo. „Nebo tě bolí břicho?“

Minna potřásla odmítavě hlavou. Očividně nechtěla prozradit, co ji trápí.

Elisabeth energicky vstala a uhladila si šaty. Pokud Minna odmítá její pomoc, určitě se jí nebude vnucovat. Beztak už ztratila příliš času. „Kterým směrem je prosím tě východ na chodbu k našemu bytu?“ zeptala se místo toho.

Minna zdvihla ruku a ukázala doprava.

„Děkuji,“ odvětila Elisabeth a zamračila se. „Mimochodem… jestli ti nic nechybí, měla by ses asi vrátit do práce.“

Poslušné přikývnutí pokojské zaznamenala pouze koutkem oka, protože se už hnala nezdobenou chodbou k východu směrem, který jí Minna ukázala. Opatrně otevřela otapetované dveře a vykoukla ven. Bohužel stáli v chodbě vedoucí k soukromému bytu Elisabetiny rodiny dva cizí muži. Pokud se tam chce dostat nepozorovaně, musí počkat. S tichým povzdechem zase zastrčila hlavu a sledovala dění na chodbě škvírkou ve dveřích.

„Tak, co si myslíte o tomhle hotelu? Řekl byste, že je vážně tak prvotřídní, jak se tváří?“ zeptal se právě starší z obou mužů. S monoklem na očích a úzkými rty vypadal nespokojeně a kriticky.

Elisabeth bezděčně zpozorněla. Baví se snad ti dva neznámí o jejím milovaném Paláci Heiligendamm? Zaměřila nyní pozornost na dotazovaného druhého muže, mladšího z dvojice. Byl vysoký a měl husté plavé vlasy. Elisabeth ho odhadovala tak na dvacet pět až třicet let. Tvář měl nápadně opálenou.

„Tedy, bráno kolem a kolem – s Grand Hotelem se to skutečně nedá srovnat,“ odpověděl v tu chvíli mladší muž.

Elisabeth měla dojem, že se přeslechla. Jak se ten chlap opovažuje takhle kritizovat jejich nádherný hotel!

„Podle čeho tak soudíte?“ naléhal starší muž. „Máte pocit, že není tak rozlehlý a nabízí méně pokojů než Grand Hotel?“

Mladší muž odmítavě potřásl hlavou. „Ne, malý není pro mě nedostatek. Ale poloha Grand Hotelu přímo u moře je podle mě neoddiskutovatelně výhodnější. Tamní výhled vám doslova vyrazí dech. Tady naproti tomu máte vyhlídku do parku, který je sice krásný, ale nikoli výjimečný.“

Krásný? V Elisabeth to vnitřně vřelo.

Starší muž chápavě přikývl. „Ale pro naše účely by prostory dostačovaly, nebo se chcete ještě porozhlédnout po dalších alternativách?“

„Ne, myslím, že to není třeba. Měli bychom si ale ještě pořádně prohlédnout taneční sál, než se definitivně rozhodneme.“

„To je výborný nápad.“ Muž s monoklem otevřel dveře do nedalekého apartmánu. „Sejdeme se tedy za patnáct minut ve foyer.“

„Jak si přejete, pane,“ odvětil mladší muž zdvořile a lehce se uklonil. Ačkoli jeho partner již zmizel za dveřmi pokoje, muž nevypadal, že by se chystal odejít a vyklidit chodbu. Místo toho si začal prohlížet obrazy visící na stěně.

Elisabeth se třásla vzteky. Nejenže jí svou přítomností bránil k návratu do rodičovského bytu, ale ke všemu nedokázala spolknout jeho arogantní kritiku hotelu. Než se stačila ovládnout, vyrazila ze dveří a postavila se vedle něj.

„Škoda že bohužel nemáte nejmenší potuchy o vedení hotelu,“ obořila se na něj bez pozdravu.

Muž se k ní překvapeně otočil. Ústa se mu stáhla k pobavenému úsměvu. „Myslíte? A vy sama jste snad odbornice v této oblasti?“

Elisabeth cítila, jak pod jeho pohledem rudne, což ještě zvýšilo její vztek. „Ano, to jsem. A nemáte pravdu. Pro prvotřídní hotel není rozhodující vyhlídka, ale servis a zařízení. V Paláci Heiligendamm se cítí každý host, lhostejno odkud, jako doma. Poskytujeme ten nejlepší servis. Věřte mi… krásným výhledem se ještě nikdo dobře nenajedl.“

„Zajímavý názor.“ Natáhl k ní ruku. „Jmenuji se Julius Falkenhayn. A vy jste kdo?“

„Elisabeth Kuhlmannová,“ zavrčela a svou ruku mu nepodala.

Zdálo se však, že to toho muže nemrzí. Vesele svou pravici stáhl. Pokud vůbec něco, byl jeho úsměv ještě vřelejší. „Kuhlmannová. Aha. Takže jste dcera majitele hotelu. Je to tak?“

Elisabeth s přemáháním přikývla.

„Potom vás moje kritická slova musela jistě ranit. To mě mrzí. Ale tohle se prostě stává, pokud někdo poslouchá tajně hovory…“

Prudce ho přerušila: „Neposlouchala jsem za dveřmi!“

„Ne?“ ušklíbl se. „Ale já si nepamatuji, že bych kromě hraběte von Seitz viděl kohokoli dalšího na chodbě ve chvíli, kdy jsme mluvili o hotelu. Nebo takovéto chování také patří ke zvláštnímu vstřícnému jednání s hosty v hotelu?“

„Já… zrovna jsem vycházela ze služebního schodiště,“ vykoktala, zčásti v rozpacích a zčásti rozhněvaná z jeho oprávněných výčitek. „A tohle všechno teď říkáte proto, že nechcete přiznat, že mám pravdu.“

„Ale máte ji skutečně?“ Falkenhayn přistoupil k Elisabeth o krok blíž, takže musela zaklonit hlavu, aby mu i nadále viděla do tváře.

„Ovšemže mám!“ Hlas už ale neměla tak jistý, jak by si přála.

„To by tedy znamenalo, že je servis v Grand Hotelu horší. Pokud je ale v obou hotelech stejně dobrý, vyhlídka na moře je tedy předností. Není to tak?“

„Mluvíte tak, abyste mě zmátl. Ale to se vám nepodaří, protože servis v našem rodinném hotelu je mnohem lepší.“

Falkenhayn se nadřazeně usmál. „A jak to chcete zrovna vy posoudit? Pokud je Palác Heiligendamm vaším domovem, byla jste vůbec někdy hostem v Grand Hotelu?“

Elisabetiny tváře zahořely studem. Velice dobře vystihl největší slabinu její argumentace, protože Grand Hotel znala skutečně jen z otcova vyprávění. „Vy… jste podlý. Odporně podlý člověk,“ vyhrkla se zaťatými zuby. „Nalákal jste mě do pasti. Čestný poctivý muž by takhle nikdy s dámou nemluvil.“

Úsměv na jeho tváři se ještě rozšířil. „Nikdy jsem netvrdil, že jsem čestný poctivý muž, slečno Kuhlmannová. Přesto, když mi tak mile spíláte, vracíte mě zpět do dětství. Nepřeháněla jste předtím. Servis hotelu Palác je skutečně excelentní.“ S naznačenou úklonou se poté Falkenhayn obrátil a zamířil ke schodišti.

Elisabeth s otevřenou pusou užasle ještě zírala za mizející postavou, když se za ní ozvalo hlasité zakašlání. V doširoka otevřených dveřích jejich bytu stál otec.

„Byla bys tak laskavá a šla konečně na snídani, Elisabeth? Matka tě už dost dlouho hledá.“ Hlas měl vážný, ale v očích mu pobaveně blýskalo. Přinejmenším on jí tedy ranní výlet po hotelu nezazlívá.

„Jistě, tati.“ S úlevou kolem něj proklouzla do bytu. S matčiným hněvem si už poradí.

„Byla chyba přestěhovat se s rodinou Kuhlmannových do Doberanu,“ uvažovala smutně Minna, když s Berthou uklízela po snídani. Kradmo popotáhla nosem, který měla ještě trochu červený od pláče.

„Jen ať tě neslyší milostivá paní,“ neušlo to Bertě. „Takové nevhodné chování nestrpí.“ První pokojská nevzrušeně doskládala špinavé talíře na sebe na podnos a všechno odnesla k domácímu výtahu ve druhé místnosti. „A pospěš si laskavě. Začnu zatím s pokojem slečen.“

Minna by na ni nejraději vyplázla jazyk, ale ovládla se. Bertha by to jistě zatepla žalovala paní Kolbertové, komorné paní Kuhlmannové. Přitom se už tak jako tak bála, že ji prozradí slečna Elisabeth. To by jí určitě vyneslo horu výtek. Slečna Kuhlmannová se sice zatím o jejím pláči ani slůvkem nezmínila, ale může se úplně spolehnout na mladé panstvo? To Minna netušila.

Mladé dámy téhle rodiny pro ni byly záhadou. Všechny tři si žily jako v ráji, nosily nádherné šaty, spaly v měkkých postelích, nemusely hnout ani prstem. A přece se nezdálo, že by byly se svým životem zcela spokojené. I bez tajného poslouchání za dveřmi, jak to občas dělávala Bertha, Minna pochopila, že nejstarší ze sester, slečna Johanna, si k matčinu trápení ještě nenašla manžela, ačkoli bůhví že o zájemce by nouzi neměla. Slečna Elisabeth, prostřední, žebrá o to, aby směla navštěvovat hotelovou školu, protože se údajně nudí. A nejmladší, slečna Luisa, se zlobí, protože prý ještě není dost stará na to, aby byla uvedena do společnosti.

Minna sbalila bílé damaškové ubrousky i ubrus. Očividně všechny tři mladé slečny žehrají na své dobré bydlo. Zvláště slečna Elisabeth. Hotelová škola! K čemu jí to bude dobré? Snad si nakonec nechce hledat práci? Kdo jí nasadil do hlavy takové nesmysly? Má vůbec nějakou představu, jak tvrdé je si sama vydělávat na živobytí? Určitě ne! Přitom jí stačí se jen dobře vdát, aby byla zajištěná. Bezpochyby by se našel mladý muž, který by o ni stál, je výborná partie, i když není tak zábavná a milá jako slečna Johanna. Jako vdaná paní by si i nadále žila v přepychu a bavlnce. A víc než pár dětí by od ní nikdo nežádal. Ať už by svého muže milovala nebo ne, to nehraje roli.

V Minniných očí se beztak lásce přikládal příliš velký význam. Většinou šlo vždycky jen o přechodné vzplanutí. Ne že by měla v tomto ohledu vlastní zkušenosti, ale sdílela komůrku v podkroví hotelu s Berthou, jejíž střídající se ctitelé se za ní občas vkradli dovnitř. A i když si při těch příležitostech držela Minna deku na uších, nemohla neslyšet žhavá milostná vyznání mužů. A za pár týdnů, když oheň pohasnul, si už Bertha s dotyčným nevyměňovala šelmovské pohledy. A jen způsob, jak vztekle vytírala podlahu, dával tušit, co se v ní odehrává. Ne, takové přechodné trápení si ráda ušetří.

Zatímco Minna smetávala poslední drobky do ruky, aby následně vyčistila mahagonový stůl pár kapkami politury, přemýšlela o tom, že jediná láska, která podle ní něco znamená, je láska k rodině. Zvlášť matku strašlivě postrádala. Stesk po domově jí nedával spát a často kvůli tomu i plakala. I v Berlíně směla své rodiče a sourozence navštěvovat pouze jediné volné odpoledne v týdnu, teď ji ale od nich dělila nepřekonatelná vzdálenost. Sice jim každý týden psala dopis, ale zdálo se, že máma je příliš zaneprázdněná a unavená z práce, než aby jí odpovídala. Za tři měsíce a pět dní, co byla Minna v Doberanu, dostala od svých milovaných zprávu jen dvakrát.

Každý jí tenkrát radil, aby nabídku paní Kuhlmannové přijala. Aby byla vděčná za blízkost moře a čistý vzduch. A i za to, že tam může pracovat ve velkém hotelu a nebude stále zavřená v soukromém bytě. Bude tam hodně lidí, personálu, a jako pokojská nemusí už dál jako dřív tahat dříví na otop do krbu nebo další těžká břemena. Prostě řadu prací, které musela dřív zvládat sama, zastane ještě někdo jiný. Kromě toho byly soukromé pokoje rodiny připojeny na centrální vytápění a elektrifikovány. Proto nemusela čistit krby ani vyměňovat svíčky nebo dolévat petrolej do lamp. Paní Kolbertová se už nemusela trápit s čistěním skvrn na dámské garderobě, i tohle obstarala hotelová prádelna. Ani jídlo už Minna nechystala, vařilo se v hotelové kuchyni. Přesto bolestně postrádala svoje staré místo. Bylo tak útulné sedět večer po dokončené práci ve velké kuchyni a povídat si. Zavalitá kuchařka, paní Huberti, jim vždycky navařila čaj, a občas dokonce dala na čistě uklizený stůl pár sušenek. Minna se tam cítila v bezpečí a jako doma. Všechno tohle jí bylo důvěrně známé už léta.

Zato nyní bylo všechno jinak. Obědvala každý den s jinými lidmi v prostorách pro personál dole za kuchyní. Nikdo si tam s ní nepovídal ani se nezeptal, jak se jí vede. Většinou všichni jedli mlčky. Hoteloví zaměstnanci se považovali nejspíš za něco lepšího. Nosili pyšně nosy nahoru. Kromě toho se na ni zaměřil jeden ze sluhů a divně se na ni šklebil, sotva ji zahlédl. Takový drzoun! Nedávno za ní dokonce vyběhl po schodišti pro zaměstnance nahoru a chtěl pusu. I když mu vlepila facku, odběhl a vesele si přitom pískal. Teď se večer ke všemu ještě sotva odvážila z komůrky.

A moře jí mohlo být ukradené. Ani nebylo snadné se k němu dostat. To musela nejdřív jet rozviklanou úzkokolejkou, jež vozila hosty z Doberanu do Heiligendammu. A do strašlivých vln by se vrhla, jen kdyby ji život omrzel. Sama ani neuměla plavat a bála se hlubší vody. Jednou se odvážila vejít bosýma nohama do chladné vody, ale zvláštní požitek to tedy nebyl. Mnohem víc se jí líbilo na pláži, to bylo víc podle jejího vkusu. Byla zábava pozorovat elegantně oblečené dámy a pány při korzu na promenádě. Nebo chlapce, jak si hrají na četníky a lupiče. Ale na dívky s copánky vlajícími ve větru, které házely kousky chleba rackům, se nedokázala dívat, příliš jí připomínaly mladší sestřičky.

Ve dne v noci jí v hlavě kroužily jen myšlenky na to, jak by se dostala zpátky do Berlína. Ale jak to má udělat? Nemůže jen tak odejít z práce, aniž by měla slíbenou novou. Rodiče byli odkázaní na část její výplaty, kterou jim každý měsíc posílala. Otec měl po pracovní nehodě ochrnutou nohu a žil jen z almužny. Matka pracovala jako skoro všechny ženy v jejich čtvrti v továrně, ovšem za poloviční mzdu než muži.

Minna odložila ubrus na stranu a na chvíli se zarazila. Kdyby jí milostivá paní dala dost dobré vysvědčení, mohla by se ucházet o jiné místo? Bertha jí vyprávěla, že nedávno vznikla v Berlíně agentura, která zprostředkovává práci pro zaměstnance. Jednají ale opravdu seriózně?

V tu chvíli se otevřely dveře a vešla paní Kuhlmannová. Byla to i přes svůj věk velmi elegantní žena, dnes ale hleděly její světlé oči nespokojeně. S náznakem pukrlete sebrala Minna ubrus i ubrousky, které předtím shodila nepozorně na zem.

„Co tady ještě okouníš?“ obořila se na ni milostivá paní ostře. „Manžel očekává komerčního radu Schneidra a dva další hosty na soukromý oběd, do té doby musí být všechny místnosti uklizené. Potom budeš pomáhat Bertě při servírování.“

„Velmi ráda, milostivá paní,“ pípla Minna tiše a co nejrychleji se vykradla z místnosti. Copak by teď měla naději na dobré vysvědčení? Paní Kuhlmannová by ji označila za nevděčnou a neužitečnou, kdyby za ní přišla s tím, že by se chtěla vrátit do Berlína. Její osud je zpečetěn. Je tu uvázaná na roky dopředu. Bez své rodiny. Minna cítila, jak se jí při tom pomyšlení znovu derou slzy do očí.

„Pánové přijeli rovnou z Hamburku?“ vyptával se otec a vedl malou společnost svižnými kroky skrz hotelovou halu plnou lidí. S odstupem několika metrů, aby nebyl zatažen do debaty, uzavíral průvod Paul.

„Ale kdepak, milý pane Kuhlmanne,“ ujistil ho hrabě von Seitz, asketicky vypadající padesátník s monoklem a prořídlými vlasy. „Německá koloniální výstava se konala již v červnu. Od té doby jsme Schneider a já obstarávali své obchody z Berlína. Pokud byste trávil tolik měsíců v roce jako my v Německé jihozápadní Africe, musel byste se také postarat doma o své zájmy.“

Otec trval na tom, aby se Paul jako mladší ředitel hotelu zúčastnil oběda se zástupci Německé jihozápadní Afriky, což bylo Německem spravované území v Africe, v pozdější Namibii. Tohle měl Paul za to, že nedávno opět odmítl studium na hotelové odborné škole. Otec přitom moc dobře věděl, jak nepříjemně se syn při takových příležitostech cítí. Pozvaní obchodní partneři očekávali, že se umí bavit, rozkládat o bilancích a výši kurzu měny a že se bude přinejmenším chovat jako šarmantní hostitel. Místo toho Paul cítil, jak ho škrtí límeček košile a po zádech mezi lopatkami mu stéká pramínek potu hrůzou z toho, co by mohlo přijít. Dnešní oběd nebyl výjimkou, ačkoli hrabě von Seitz a komerční rada Schneider, stejně jako jejich tajemník Falkenhayn, působili docela sympatickým dojmem. Naštěstí proběhl oběd bez zvláštních příhod a nyní je už jen s otcem doprovodí do zadního traktu hotelu, kde se nachází plesový a banketový sál. Potom snad bude mít povinnosti pro dnešek za sebou.

Zcela rozdílně proti synovi vnímal své povinnosti otec. Nikdy nemusel dlouho hledat námět k hovoru. Zatímco otvíral dveře do malého banketového sálu, prohodil: „Soudím tedy, že výstava byla úspěšná.“

Šedé licousy komerčního rady Schneidra se neklidně zachvěly, když překročil práh. „Bohužel ne. Nedokázali jsme probudit dostatečný zájem a získali jsme sotva tucet nových německých kolonistů.“

„Navíc pouze mladé muže. Přitom bychom potřebovali tak tisíc rodin, aby se usadily tam venku, aby přijaly Afriku za svou novou vlast a vybudovaly nové Německo,“ dodal hrabě a se zájmem si prohlížel slavnostně vyzdobené stoly. „Pro kolik lidí je tento prostor?“

„Pro sto padesát,“ odpověděl Paul mechanicky. „A velký sál může pojmout dalších tři sta hostů.“

Otec souhlasně pokýval hlavou a vyptával se dál: „Chybí tedy kolonistům ženy?“

„Bohužel ano,“ přikývl komerční rada Schneider a následoval ho do velkého banketového sálu, jehož strop byl bohatě zdobený nádhernými rozetami a ozdobnými lištami. „Svobodná paní von Liliencron, dobrá známá mé ženy, založila ženský svaz při Německé koloniální společnosti a snaží se přemluvit počestné ženy k vystěhování. Ale nabídka bohužel není dost bohatá a svobodná paní von Liliencron se obává, že osamělí muži by mohli příliš zhrubnout. Již se objevily zprávy o přílišném požívání alkoholu na farmách a…,“ na chvíli ztlumil hlas, „také povážlivě roste počet míšenců.“

„Myslíte…?“ Otec očividně hledal slova, jak formulovat otázku.

„Ano, přesně. Přitom jsou podobné svazky co nejpřísněji zakázané.“ I Schneidrovi bylo toto téma zřetelně nepříjemné.

Hrabě von Seitz potřásl odmítavě hlavou a dodal: „Jsou to očividně muži bez jakékoli stavovské cti.“

Zatímco se oba návštěvníci s otcem dohadovali o případném rozložení stolů, Paul v duchu přemítal. Není utopie počítat s rostoucím zájmem o vystěhovalectví? Sama představa, že by měl odcestovat do Afriky, mu připadala strašně nepřitažlivá. Jak odvážní nebo zoufalí musí být muži i ženy, aby se neohroženě vydali vybudovat nový život v daleké divočině? Sice tam pořádek udržují pod kontrolou vojenské oddíly, ale vedro, špína a nedostatek kultury dostatečně odrazují od života na tomto kontinentu.

„Pravdou je, že Německá koloniální společnost nutně potřebuje víc farmářů, mužů i žen, pro osídlení málo přístupných jižních oblastí. Napadlo nás, že bychom mohli v lidech probudit větší zájem právě pořádáním koloniálních plesů. Můj sekretář Julius Falkenhayn…,“ von Seitz pohlédl směrem k plavovlasému mladému muži, „přišel právě s návrhem, abychom podobné slavnosti pořádali i v oblíbených lázeňských místech u moře. Možná dokonce pod záštitou samotného velkovévody. Ale taneční sály Grand Hotelu v Heiligendammu jsou pro zbytek sezony zcela obsazené…“

Paulův otec se zamračil. „Takže jsme pro vás prostě druhá volba?“

Von Seitz, který si uvědomil, že se otce touto poznámkou dotkl, se odmlčel. Ale hraběcí sekretář dokázal situaci zachránit. „S dovolením, špatně jste to pochopil, pane Kuhlmanne,“ ozval se. „Hrabě von Seitz tráví většinu roku v cizině, nebyl tedy vůbec informován o otevření Paláce Heiligendamm. Ale pobyt ve vašem exkluzivním hotelu ho přesvědčil, že váš dům bude výhledově lepší volbou.“

Paul si neodpustil drobné pousmání. To byla správná slova pro otcovy uši. Otec má jistou slabost pro lichocení. A navíc takhle šikovně podané. Proto se nikdy nedokázal dlouho zlobit ani na vzpurnou sestru Lisbeth. Vždycky ho zahrnula nestydatými lichotkami a otočila si ho kolem prstu, stejně jako nyní Falkenhayn.

A přesně podle Paulova očekávání se otcova tvář rozjasnila. „Nu, to vám mohu jen schválit,“ zabručel s náhle znatelně hrdě vypnutým hrudníkem. „V organizaci podobných plesů máme vynikající zkušenosti.“

„Výborně, výborně,“ potěšil se komerční rada Schneider. „Je třeba si ještě vyjasnit jednu věc: Proč se tenhle hotel jmenuje Palác Heiligendamm, když nestojí jako Hotel Grand v Heiligendammu, ale v Doberanu?“

Otec otázku velice snadno zodpověděl vysvětlením, že zvláště pro hosty z ciziny je příjemné zjištění, že jde o hotel v bezprostřední blízkosti světoznámých lázní, ale Paul věděl, že si otec tenhle název vybral z čiré touhy po prestiži. Palác Heiligendamm zní prostě líp než Palác Doberan.

Během dalších nadšených chvalozpěvů na taneční sál se Paulovy myšlenky zatoulaly jinam. Ještě ke všemu ples! Hrůza. Zase bude muset pod přísným dohledem své matky tančit se všemi přítomnými dámami, a přitom se bude cítit zatraceně nepohodlně, ačkoli před lety absolvoval nejlepší taneční školu v Berlíně – u paní nadporučíkové Wesslingové. Když se tenkrát pokusil z této povinnosti vyvléknout, poprvé v životě se proti němu matka zatvrdila. Taneční škola je škola života, milý Paule, prohlásila tenkrát. Na parketu se navazují vztahy a vlny tanečního sálu vedou člověka bezpečně do jistého přístavu manželství. Pokud neovládáš valčík, menuet nebo polku, těžko si najdeš stavovsky odpovídající manželku.

Pokud dokázal odezírat ze soustředěných tváří bíle oděných mladých dam i přísného pohledu paní nadporučíkové, všechny si myslely totéž. Tanec, to není radost a potěšení, ale vážná povinnost. Ostýchavě se snažil dostát očekáváním, a přece nezvyklá blízkost druhého pohlaví ho mátla natolik, že neustále klopýtal o jemné nožky svých partnerek. Nakonec se ho ujala pevně stavěná mladá dáma a více či méně elegantně jím posunovala po parketu, ale ani tohle neuniklo přísnému pohledu paní nadporučíkové. „Pane Kuhlmanne, velice vás prosím,“ obrátila se na něj, „v německé říši vede muž ženu, tak to určil Bůh, a tak to chce i císař.“

„Paule?“ uslyšel náhle otcův hlas a v tom okamžiku zmizela vidina trapné scény v taneční škole.

„Ano, otče?“ pospíšil si s odpovědí. Proč jen je pro něj tak těžké se soustředit na obchodní jednání? „Co myslíš, Paule, dokážeme během čtyř týdnů zajistit takový ples?“ zeptal se ho otec, zatímco si žoviálně uhlazoval vestu.

Byla to jen řečnická otázka. „Samozřejmě,“ potvrdil Paul, jak se od něj očekávalo.

„Slyšíte, pánové. Jen doufám, že vaši hosté budou schopni se v tak krátké lhůtě uvolnit a dostavit se sem. Mimoto musíme zajistit možnosti přenocování, protože pokoje a apartmány v hotelu máme všechny pro příští týdny kompletně obsazené.“

Hrabě von Seitz kývl. „Poslední bod není problém. Mysleli jsme v první řadě na lidi z okolí. O tohle všechno se dokáže postarat můj tajemník Falkenhayn.“

Paulův otec přikyvoval. „Znamená to snad, že zde pan Falkenhayn zůstane až do konání plesu? Jako host mého hotelu?“

Všechny pohledy se stočily k tajemníkovi, který nezúčastněně pokrčil rameny. „Pokud vám to nebude činit problémy a pan hrabě mě nebude postrádat – ano, proč ne?“

2. kapitola

„Proboha,“ zamumlala podrážděně Elisabeth, když se opět píchla ostrou jehlou do bříška prstu. Už několik hrozných dní trávila odpoledne se svými sestrami nad touto obtížnou povinností. Ale dneska, kdy k nim oknem dopadaly sluneční paprsky a zaléhalo veselé švitoření ptáků, se práce změnila v čiré utrpení. Jak ráda by teď byla venku na procházce, pod lipami uprostřed doberanského parku, nebo odpočívala u bílého altánu, kde v těchto dnech vyhrávala každé odpoledne veselá muzika. Bez toho byla její výšivka, věnec z růží, kostrbatá a nepovedená. Matka se na ni určitě bude pro to zlobit a nutit ji, aby všechno předělala. Bezděčně jí unikl hluboký povzdech.

Johanna, která seděla proti ní, vzhlédla od vlastního vyšívání. „Copak je, Lisbeth?“

Než stačila Elisabeth odpovědět, ozvala se Luisa: „Zlobí se, protože nemá vůbec talent na to být dobrá hospodyňka.“

„To nemáš ani ty.“ Elisabeth vyplázla na mladší sestru jazyk.

„Prosím, nehádejte se,“ naléhala Johanna. Na její andělské tváři se objevil přísný výraz, velice podobný tomu, jaký vídaly u matky. Jenže starší sestra u nich dávno neměla ani špetku autority, vždyť i teď už se zase laskavě usmívala.

„Lisbeth je na mě hnusná a přitom dobře ví, že je moje vyšívání mnohem krásnější než její,“ hudrala Luisa. „Kromě toho budu jednou určitě mnohem schopnější hospodyně než ona.“

„A i kdyby.“ Elisabeth odhodila nepozorně výšivku na stůl a přistoupila k oknu. Stačilo jenom o kousek poodhrnout závěsy ke straně a měla nádherný výhled na rozlehlý park za hotelem. Cestičky vysypané bílými kamínky byly lemované rozkvetlými květinovými záhony, na nichž zářily pestré karafiáty, fialy a slézovce. Uprostřed parku tryskala v mramorové kašně voda. Teď v létě dal otec vyskládat na terasu židle a stolky, u nichž servírovali číšníci hostům dorty a kávu. Někteří hosté se už usadili v polostínu slunečníků.

Zvědavá Luisa také přistoupila k oknu a vyhlédla ven.

„Tamhle dole stojí Robert,“ ukázala Elisabeth a pobavilo ji, jak sestřiny tváře změnily barvu.

„Lisbeth!“ napomenula ji Johanna, která jako jediná pokračovala v práci. „Neměla bys Lulu povzbuzovat v téhle nemožné náklonnosti k číšníkovi. Až bude příští rok uvedena do společnosti, jistě si najde odpovídající objekt zájmu.“

Luisa mlčela. Byla nenapravitelná romantička.

„Podívej se!“ zvolala Elisabeth a raději změnila ožehavé téma. „Dole sedí stará baronka von Werdenfels. Papá vyprávěl, že v dubnu ztratila celou svou rodinu při potopení Titaniku.“

„To je strašné,“ povzdychla soucitně Johanna a na chvíli i ona nechala jehlu odpočívat. „Snad najde tady v Doberanu trochu rozptýlení od té tragédie.“

„Papá říkal, že vlastně žije ve velké vile v Berlíně, ale teď tam nemůže vůbec vydržet. Doléhá na ni příliš mnoho vzpomínek. Proto si u nás na celé léto zamluvila apartmá Johanna Albrechta, pro sebe a své dvě komorné.“

Johanna si odhrnula z čela světlý pramen vlasů, který se jí uvolnil z účesu. „Chuděra. Ani peníze nás neudělají šťastnými.“

Luisa zamyšleně pozorovala černě oděnou baronku. „Ano, teď ani nemůže předvádět svoje nádherné šaty a šperky. Není divu, že vypadá tak smutně.“ Ustaraně stáhla kulatou dětskou tvářičku a odvrátila pohled od okna.

Očividně se romantické pocity mladší sestřičky vztahují jen k ní samotné, pomyslela si Elisabeth pobaveně, zatímco ji Johanna kárala: „Lulu, to není vhodná poznámka, nemyslíš?“

V tu chvíli se na terase objevila štíhlá postava jejich bratra Paula. Elisabeth se to právě chystala oznámit sestrám, když sluneční paprsky dopadly na další postavu. Nevěřícně přivřela oči. No to snad není pravda. Nebyl to nikdo jiný než ten neuvěřitelně drzý chlap z chodby! Elisabeth se naklonila ještě o kousek víc z okna, aby si cizince mohla lépe prohlédnout. Jako by mladý muž vycítil její pohled, vzhlédl. Přátelským gestem pokývl směrem k ní a potom něco řekl Paulovi. Oba se s úsměvem zadívali k oknu. Proboha, teď je prozrazená. Teď ten hnusný Falkenhayn povypráví Paulovi o ranní epizodě! Jak tajně poslouchala hotelové hosty, potom jednomu vynadala a urazila ho, a to jen proto, že si dovolil kritizovat v soukromém rozhovoru jejich hotel. Neslýchané chování pro mladou ženu, pro dceru hoteliéra smrtelný hřích. I když ji ten chlap k tomu vyprovokoval. Elisabeth o krok ustoupila a rázně zatáhla závěsy. Třeba se s tímhle Falkenhaynem už nikdy nesetká. Rozmrzele vzala znovu do ruky vyšívání.

O necelou hodinu později je matka vysvobodila od nudné ruční práce a oznámila jim, že s nimi bude jistý Julius Falkenhayn následující čtyři týdny večeřet, protože s Paulem zajišťují organizaci koloniálního plesu. Johanna a Luisa se zaradovaly z vyhlídky na nadcházející slavnost, ale Elisabeth si lámala hlavu, jak jen může mít takovou smůlu. Proč musí někdo, kdo upřednostňuje Grand Hotel před jejich hotelem, organizovat zrovna u nich ples? A co když Falkenhayn poví rodičům o jejich setkání? Dokázala by najít nějakou výmluvu, aby v příštích týdnech nemusela večeřet doma? Ale ať dumala, jak chtěla, nic přesvědčivého ji nenapadlo. Teprve když se na ni matka pátravě zadívala, nasadila zase úsměv.

I když jejich vztahy s matkou nebyly vždycky nejlepší, Elisabeth obdivovala její krásu. Matka byla vysoká, a i přes první vrásky byla obdařena klasickým profilem a zářivými plavými vlasy. Elisabeth, menší a drobnější než její sestry, zdědila ke své smůle tmavé vlasy po otci. Ani tvář neměla tak roztomilou jako Johanna a Luisa, které přinejmenším zevnějškem patřily spíše do matčina rodu. Po matce zdědila jen nezdolnou odhodlanost. Matka měla ostrý, kritický pohled, a ještě ostřejší jazyk, který ovšem, bylo-li třeba, dokázala držet na uzdě. To bylo dáno bezchybnou výchovou.

Matka, rozená von Wenzel, pocházela ze staré pruské šlechtické rodiny, která však dávno ztratila majetek. Byla vznešená, ale chudá, když potkala na jednom z plesů v Berlíně mladého hoteliéra Heinricha Kuhlmanna. Musela to být láska na první pohled, protože Elisabetina babička jednou naznačila, že kvůli němu dcera odmítla excelentní šlechtickou partii. Už dřív se v duchu Elisabeth ptala, jestli matka někdy nelituje svého nestavovského svazku. Ale zároveň chápala, co ji na otci tak přitahovalo. Jistě to nebyly jen peníze její tchyně, která se po ovdovění provdala za velice zámožného majitele likérky. Ne, ona se zamilovala do jeho okouzlující, i když občas trochu nevyzpytatelné povahy. Zvláště to druhé pro ni muselo být dost přitažlivé, navíc matka nebyla natolik mírná a poddajná, jak se tvářila. V zákulisí měla na svého manžela zcela patrný vliv. A to nejen v rodinných záležitostech.

Když otec své rodině oznámil, že má v úmyslu otevřít si u Baltského moře hotel, který by dostál nárokům nejvyšších kruhů, považovala to Elisabeth nejprve za vtip. Neuměla si představit, že by vážně opustil Berlín a hotel Fürstenhof, který léta vedli se strýcem Hansem. Věřila, že je příliš srostlý se životem ve velkoměstě. Ale jak se nakonec ukázalo, za tento vysoce ambiciózní plán vděčili matce, která otce přemluvila, aby si vybudoval vlastní podnik, a tím se vymanil ze stínu staršího bratra. Nerada hrála druhé housle. V každém případě si zanedlouho začali u nich doma podávat kliku architekti, bankovní poradci a stavbyvedoucí a za tři roky byla hotová nádherná reprezentativní stavba s bílou fasádou v neoklasicistním stylu. Rozlehlá, pět pater vysoká budova působila velice impozantně. Nad vchodem se skvěl nádherný štít. Portál pod ním byl orámován čtyřmi obrovskými jónskými sloupy, které tvořily ucelenou linii s oběma nižšími křídly budovy po stranách. Řady oken na přední části propůjčovaly stavbě příjemný ráz. Elisabeth byla od prvního pohledu naprosto uchvácená.

Poslední měsíce před slavnostním otevřením byly ve znamení zařizování, shánění personálu a velké reklamní kampaně. A přinejmenším dosud se zdálo, že jejich práce bude korunována úspěchem: Exkluzivní apartmá a pokoje v Paláci Heiligendamm byly od první letní sezony před rokem neustále plně obsazené. A i když nenáleželi hoteloví hosté k nejvyšší mezinárodní smetánce, jaká navštěvovala Grand Hotel, rovněž patřili k vyšší společenské vrstvě.

S hrdostí Elisabeth sledovala, jak matka, jejíž záda se ani v soukromí mezi členy rodiny nikdy pohodlně neopřela o opěradlo židle, odolává proudům slz sestry Luisy, která toužila jít také na ples. Bylo krásné se spolehnout na někoho takového, jako je matka. U otce, který v jejích rukách tál jako horký vosk, mívala vždycky špatné svědomí, když s ním pomocí lichotek manipulovala. Přesto by se u něj mohla pokusit o výmluvu, aby alespoň dneska unikla trapné večeři. Třeba se nezeptá matky na radu. To by totiž jen zvýšilo mateřskou nedůvěru a ostražitost vůči prostřední dceři. Ale tohle riziko musela Elisabeth podstoupit. V žádném případě nehodlala trávit hodiny pod výsměšným pohledem toho Falkenhayna.

„Prosím, pojďte dál, pane von Schaper. Tohle je jedinečné, velmi oblíbené apartmá s výhledem do parku,“ zval Paul hosta dál, zatímco sluha, který proběhl kolem nich, roztahoval závěsy.

Sluneční světlo, které náhle proniklo oknem, dodalo světlým pokojům na lesku.

Korpulentní berlínský soudce, jehož inteligentní oči téměř zakrývalo husté obočí, poslechl jeho výzvu a na každém kroku se s očividnou spokojeností rozhlížel kolem sebe. „Velice krásné, pane Kuhlmanne. To se mi zamlouvá! V takové příjemné atmosféře si svoji dovolenou určitě užiji.“

Paul přikyvoval. Na zařízení pokoje se opravdu nešetřilo. Hořčicově zbarvené hedvábné tapety na zdech, vkusný koberec a do vysokého lesku vycíděný secesní nábytek by udělaly dojem na každého obyvatele berlínských vil. Čelo postele bylo zdobené nádhernou dřevěnou intarzií, barva přehozu odpovídala barvě tapet a povlečení bylo z nejjemnějšího lnu. Víc luxusu by sotva nabídl i Grand Hotel.

„A tamhle tudy se jde na balkon?“ Pan von Schaper ukázal na dveře.

„Ano. Nádherné, viďte?“ usmál se trochu nuceně Paul. Nenáviděl, když se musel hostům takhle podbízet.

„Opravdu skvělé,“ potvrdil soudce. „A copak je to tamhle vzadu?“ Ukázal na skupinu nízkých budov z pálených cihel vpravo od hotelového parku.

„To jsou stáje pro naše koně. Můžete si také domluvit vyjížďku s kočím do Heiligendammu, pokud by pro vás nebyla cesta vláčkem příjemná.“

Pan von Schaper přikývl. Pohled mu zalétl zpět na vnitřní zařízení pokoje a zastavil se u krbu, zabudovaném ve stěně za skupinkou křesel. „Je tohle vůbec v létě potřeba?“

„Čas od času tu bývá večer chladněji. Máme ale otevřeno celoročně, takže na podzim a v zimě se krby velmi užijí. Ovšem v zimě používáme centrální vytápění.“

„Stojí Doberan i v zimě za tu cestu?“

„Ale samozřejmě. Každý lékař vám potvrdí, že mořský vzduch má na zdraví člověka pozitivní vliv v každé roční době. A protože jsou v zimě dny kratší, má také každá místnost i elektrické osvětlení.“ Paul klepl na mosazný vypínač.

Závěsný lustr zářil i ve slunci jak o závod. „Ve všech koupelnách teče po celý den teplá voda. Kromě toho je v každé místnosti elektrický zvonek, abyste mohl zazvonit a přivolat personál. Pokojová služba funguje pro naše hosty po celý den. Ložní prádlo měníme denně a květinové aranžmá každý druhý den.“

„Velmi krásné,“ přikyvoval host. „Palác je skutečně výjimečný.“

Paul už znal výraz, který se usadil při těch slovech na tváři pana von Schaper: host se v duchu ptá, jestli si vůbec může podobný luxus dovolit. Ale pan Walter, šéf recepce, už mu vyložil, jak jednat s dobře situovanými zákazníky, a tak dodal Paul lítostivým tónem v hlase: „Bohužel již máme volná jen tato menší apartmá, jsou ale zase cenově příznivější.“

Soudce si odkašlal. „Když už jste se dotkl finanční stránky věci…“

„… ohledně té vás musím odkázat na našeho vedoucího recepce,“ přerušil ho Paul. „Smím vás doprovodit dolů?“

Zatímco si pan von Schaper rezervoval třítýdenní pobyt, Paul zůstal ve foyer a přemýšlel, jak by měl navázat hovor s hosty sedícími nedaleko něj ve skupince. Pokud šlo o přesně daný úkol, jako ukázat hostu pokoj nebo zadat dodavateli objednávku, to zvládal už docela dobře. Ale takové neurčité úkoly, které jeho otec na práci hoteliéra právě tolik miloval, mu prostě neseděly. Paul toužebně mrkl na hodinky. Brzy už bude mít volno. Předtím na něj ale ještě kývl pan Walter, který mezitím ukončil jednání se soudcem z Berlína.

„Máme problém,“ oznámil tlumeně.

„O co jde?“ Paul tajně zasténal a litoval, že se neodvážil pokývnutí přehlédnout.

„Paní Schöllerová by se chtěla dnes večer najíst v restauraci.“

Paul se udiveně zadíval na recepčního. „Ano. A?“

„Vy už jste očividně zapomněl, kdo je paní Schöllerová.“

„Ano. Kdo je ta dáma?“

Pan Walter zkontroloval, jestli není v doslechu některý z hostů, potom se důvěrně naklonil přes pult a zašeptal: „Paní Schöllerová je dáma s tou strašně nehezkou vyrážkou na kůži. Přijela do Heiligendammu jako pacientka profesora Lamberta.“

Paulovi okamžitě došlo, o koho jde. Jeho otec té dámě nechal připravit zvláštní pokoj nedaleko zadního vchodu, aby nemusela procházet denně přes foyer. Zatím vždycky jedla ve svém pokoji. „A je ta vyrážka stále tak hrozně viditelná?“ ztlumil i on hlas. „Nebo léčba v mořské vodě trochu pomohla?“

„Bohužel ne dost na to, jak bychom si přáli.“

Paul si povzdechl. Otec by byl zděšený vědomím, jak pohled na nebohou paní může zkazit chuť k jídlu ostatním hostům. „Co navrhujete, pane Waltře?“

„Myslel jsem, jestli byste se nepokusil s ní promluvit a apelovat na její dobrou vůli. Nemůžeme si dovolit takové případy, které by poškodily náš podnik.“

Už jen z představy, že by měl té ubohé ženě z estetických důvodů zakázat návštěvu restaurace, se udělalo Paulovi zle. V žádném případě prostě nedokáže být vůči ní tak tvrdý, aby jí oznámil něco takového.

„Tak co? Můžu s vámi počítat?“ naléhal šéf recepce.

„Nemáte ještě nějaký jiný nápad?“ pokusil se Paul získat čas.

Pan Walter se sarkasticky ušklíbl. „Můžeme jí přirozeně zamluvit stůl v restauraci Grand Hotelu.“

„Jde to?“ chytil se nápadu s nadějí Paul a pokusil se si představit, co by řekl otec na takové neortodoxní řešení problému. Buď by ho zkritizoval, nebo mu pogratuloval, oboje je stejně dobře možné.

Vedoucí recepce pokrčil rameny. „Pokud odhlédneme od dodatečných nákladů… koneckonců, paní Schöllerová má zaplacenou plnou penzi.“

„Na tom by to ztroskotat nemělo,“ kývl Paul spěšně. „Dámě samozřejmě objednáme večeři na naše útraty.“

Pan Walter povytáhl skepticky obočí. „Když myslíte… Mohu to takhle zařídit.“

*

Konečně volný večer! Sluneční paprsky pozdního odpoledne zalévaly prázdný taneční sál teplým světlem. Stoly a židle stojící pod oknem vrhaly dlouhé stíny do místnosti. Paul pružným rychlým krokem přešel napříč sálem a došel k lehce zvýšenému pódiu pro orchestr. Vyskočil na ně a s povzdechem se posadil na stoličku za černě lakované koncertní křídlo. Se zavřenýma očima se prsty láskyplně dotýkal kláves nástroje. Zhluboka se nadechl. Celý den se těšil na tuhle hodinu, kdy mu rodiče dovolili užít si lásku k hudbě.

Vlastně by měl studovat skladby bývalé dvorní kapely, na počest velkovévody Bedřicha Františka IV., jehož dvorní maršál již vyhlížel šlechtické patrony pro koloniální ples. Ale nechtělo se mu i v osobní chvilce volna číst cizí noty z listu. Dnes, po nervy drásajícím obědě s pány z koloniální společnosti a nemenším stresu odpoledne, kdy většinu času strávil s panem Falkenhaynem, se potřeboval ztratit v tónech milovaného Mozartova klavírního koncertu č. 23.

Paul zavřel oči. Znal zpaměti každičkou notu, přesto ho první tóny toužebně znějící melodie zalily jako vlna a naplnily mu srdce tryskajícím pocitem štěstí. Byl jako v rauši, v duchu slyšel doprovod houslí a příčných fléten, jak se mísí se zvuky klavíru. Plnost melodie i představa celého orchestru mu rozechvěly nitro. Na pažích mu naskočila husí kůže. Hudba ho obestřela svým kouzlem, až zcela ztratil pojem o čase. I ticho, které se rozhostilo poté, co dohrál, jako by vyplnilo Mozartovo dílo. Blaženě sklopil hlavu na prsa. Vzhlédl až ve chvíli, kdy se ozval tichý potlesk.

Bezprostředně před jevištěm stál Robert, vrchní číšník hotelové restaurace. „Doufám, že se na mě nebudete zlobit, že jsem vás poslouchal. Ale hrajete natolik virtuózně, že jsem neměl jinou volbu.“

Paul nenáviděl vědomí, že hraje pro publikum. „Jak dlouho už tu stojíte?“

Na Robertově tváři se objevil omluvný úsměv. „Teprve pár minut. Vaše hudba mě přitáhla.“

„Máte rád Mozarta?“

„Bohužel se v těchto věcech příliš nevyznám. Ale pokud jste právě teď hrál Mozarta, potom mohu s klidným svědomím potvrdit, že se mi jeho hudba líbí.“

„Nemusíte být odborník, abyste miloval klasickou hudbu, Roberte. Připadá mi jako něco přirozeného, vrozeného,“ odvětil Paul již o poznání smířlivěji.

„Ale ne každý dokáže hrát na hudební nástroj tak jako vy,“ namítl vrchní a přistoupil o krok blíž. „Smím se dívat?“

Robertovi zářily oči takovým očekáváním, že mu Paul přes veškeré zábrany nedokázal odříct. „Pokud vážně chcete,“ přisvědčil s pokrčením ramen.

„Moc rád.“ Pružným skokem se ocitl Robert vedle něj.

„Co byste rád slyšel?“ podíval se na něj Paul, kterého mužova blízkost náhle zmátla.

„Vlastně nevím – snad něco veselého? Ta melodie byla cituplná, ale i docela smutná.“

Paul přikývl a rozhodl se, že bude nejlepší přidat jednu z těžších Mozartových sonát. Položil prsty na klávesy a soustředil se. Zanedlouho již tryskaly do prostoru kolem nich tóny virtuózně hrané skladby plné energie a radosti ze života.

„To bylo nádherné. Jste veliký umělec!“ zvolal Robert, když dozněl poslední tón.

„Ale to přece jen ne,“ vzdychl Paul, ačkoli ho chvála těšila.

„Rozhodně si neumím představit, že by někdo hrál krásněji než vy.“

Paul se usmál. „Děkuji. Ale někdy musíte zajet do Berlína na koncert, potom uslyšíte, o kolik lépe hrají opravdoví klavírní virtuosové.“

Robert vzdychl. „Škoda že je Berlín tak daleko.“

„Ano, to je pravda, ale člověk by přece jen mohl…“ Paul se zarazil a větu nedořekl. Vážně chce navrhnout vrchnímu číšníkovi jejich hotelu cestu do Berlína? To by matka, tolik si vědomá stavovské cti, jistě nepřijala dobře. Ale náhle se v něm cosi vzepřelo. Copak na tom vlastně záleží? S ostatními milovníky hudby cítil mnohem větší spřízněnost než s kulturními ignoranty vyšší společnosti, kteří chodí do Opery jen proto, aby předvedli své nové róby. Vždyť zrovna minulý rok jeden přítel jeho rodičů na Donu Giovanim hlasitě chrápal!

Zdálo se, že Robert nezaznamenal nedořečenou nabídku. „Kdo vlastně vynalezl hudbu?“ napadlo ho. „Nebo tu byla vždycky?“

Co je to za otázku! Paul pokrčil rameny. „Upřímně, netuším. Ale myslím, že už pravěcí lidé svým dětem broukali drobné melodie.“

Robert se opřel rukou o křídlo. „Co probudilo vaši lásku k hudbě? Zpívala vám matka před spaním?“

Paul se bezděčně usmál. Představa, že by jeho elegantní matka seděla u dětské postýlky a něco broukala, byla legrační. Vlastně si vůbec nepamatoval, že by kdy vešla do dětského pokoje a hrála si s nimi. Po celé dětství se o ně staraly různé chůvy a vychovatelky. Krátce se zamyslel. „Ne, myslím, že u mě to byly prostě nejrůznější zvuky, které mě přitáhly. Melodické ťukání dešťových kapek. Tiché šustění hedvábných šatů. To všechno se vlastně objevuje v mých skladbách.“

„Skladbách?“

„V hudebních kusech, které jsem složil.“

„To dokážete?“ zvolal Robert, zatímco obdivně přejel rukou po lesklém povrchu křídla.

„Jistě. Vy nehrajete na žádný nástroj?“

Vrchní smutně potřásl hlavou. „Ne. Ale jeden z mých známých nedávno tvrdil, že hudba dokáže být výmluvnější než tisíce slov.“ Vzdychl. „Pokud člověk neovládá žádný nástroj, zůstává němý.“

„Ehm… mohl bych vám dávat hodiny.“

Robert se na něj překvapeně zadíval. „To byste byl ochoten?“

„Proč ne?“

Robertův hlas zněl lítostivě, když odpovídal: „Vaše nabídka je velkorysá, ale obávám se, že bych na to nedokázal najít čas. Pokud vám budu smět tu a tam naslouchat, bude mi to stačit.“

„Samozřejmě, kdykoli.“

V tu chvíli se otevřely dveře tanečního sálu a dovnitř nakoukl mladý číšník. „Ach, tady jste, pane Bretschneidere. Šéf vzkazuje, že vás hledá. Jde o nějaký zvláštní stůl.“

„Už jdu.“ Pohybem ruky poslal Robert mladého kolegu pryč. Potom pohlédl na Paula: „Srdečně vám děkuji… za všechno.“ Svižně seskočil z jeviště a dlouhými kroky spěchal k východu.

„Dobrý večer, slečno Kuhlmannová.“ Tmavě plavá, větrem rozcuchaná hlava Julia Falkenhayna se hluboce sklonila nad hřbetem její ruky k zdvořilému políbení.

„Dobrý večer,“ odvětila Elisabeth a spěšně ruku stáhla. Falkenhaynův stisk byl drobet silnější, než bylo zvykem, ale alespoň na sobě nedal znát, že se již setkali.

Včera večer unikla společnému jídlu, protože otec se rozhodl večeřet s panem Falkenhaynem mezi čtyřma očima, dneska už jí ovšem štěstí nepřálo. Po projížďce kočárem se rodina shromáždila ve svitu zapadajícího slunce na osvětlené promenádě v Heiligendammu, aby se nakonec najedli s Falkenhaynem v restauraci Grand Hotelu. Nad nimi na nebi vesele pokřikovali racci, ale přinejmenším otec a ona byli příliš napjatí, než aby si dokázali užít příjemnou podvečerní atmosféru v blízkosti moře. Včerejší poznámka hraběcího sekretáře o příznivější poloze jinak ve službách srovnatelného Grand Hotelu očividně nedala otci spát. Nakonec si ve finančních otázkách normálně opatrný otec vzal do hlavy, že Falkenhaynovi dokáže, že se zdejší servis nemůže rovnat s tím v Paláci. Zatímco rodiče husím pochodem následovali Paula a Falkenhayna a její sestry nedokázaly spustit oči z třpytivých mořských vln, ona se vnitřně chvěla. Poprvé uvidí vnitřní prostory Grand Hotelu, jehož bílá fasáda na ni již z dálky mocně zapůsobila. Může se opravdu jejich Palác srovnávat s takovou nádherou? Doufala v to.

Do restaurace se vcházelo přes impozantní halu, kolem vybraně oblečených lidí a spousty livrejovaného personálu. Všechno bylo podstatně větší a efektnější než v Paláci, jak si musela Elisabeth zklamaně přiznat. I mosazné kování na dveřích bylo vycíděné, až se blýskalo, člověk se v něm mohl shlížet jako v zrcadle. A přece ještě nic nebylo ztraceno. Tohle všechno je jen pozlátko na efekt. Pravé kvality hotelu se ukážou až při jídle, dodávala si odvahu, když se rodina usadila u velkého, na střed rozloženého stolu. Elisabeth mrzutě obhlížela perfektně prostřenou tabuli a drahé zařízení, dokud nezachytila Falkenhaynův pobavený pohled. Tajemník seděl mezi Johannou a Paulem, přímo proti ní. Tušil snad, co se jí honí hlavou? Rychle sklopila oči a tvář skryla za stránky v jemné kůži vázaného jídelního lístku.

„Nejlépe, když si zvolíme osmichodové menu s doporučenou nabídkou vín,“ rozhodl v tu chvíli otec. „Pokud budeme mít všichni totéž, nebude nikdo brblat nebo zase tvrdit, že je jeho jídlo lepší než těch druhých. Kromě toho osm chodů umožní obsluze z Grand Hotelu, aby mohla příjemně servírovat.“

Poté co Falkenhayn přisvědčil a všichni zase složili jídelní lístky, rozproudil se hovor. Jak bylo běžné, zpočátku se točil kolem počasí a dalších nepodstatných témat. Účastnili se všichni, i jindy hodně tichý Paul. Jen otec nedokázal skrýt, co mu táhne hlavou a kolem čeho mu krouží myšlenky doopravdy.

„Nesmíte mít příliš vysoké očekávání, co se týče jídla,“ poznamenal důvěrně k Falkenhaynovi. „Již si mi někteří hosté stěžovali, že Grand Hotel sice nasadil exkluzivní ceny, ale výkon kuchyně a personálu trochu pokulhává.“

Sekretář se usmál. „Uvidíme.“

Na matčině čele se objevila svislá vráska. Pravděpodobně jí nepřipadalo dost kultivované takhle otevřeně pomlouvat konkurenci. „Kde vlastně žijete, pane Falkenhayne?“ obrátila se na hosta a přitom rozprostřela ubrousek na klín, což byl nevyslovený pokyn pro Elisabeth a její sestry, aby ji napodobily. Všechny byly na dnešní večer krásně vystrojené, lépe než obvykle doma k večeři. Luisa, sedící vpravo od Elisabeth, měla rozkošné zelené taftové šaty s odpovídajícím závojem ve zlatých vlasech, zatímco Johanna zdůraznila své půvabné ženské křivky tmavomodrou róbou, zdobenou pravou bruselskou krajkou. Jen Elisabeth se necítila moc dobře ve fialových, perličkami pošitých mušelínových šatech. Patřily dřív Johanně a už působily trochu staromódně. Přitom se na sebe v duchu kvůli tomu pocitu zlobila, protože jí bylo srdečně lhostejné, jestli bude nebo nebude působit přitažlivě.

„Pět měsíců v roce žiji v Německé jižní Africe a pět měsíců v Berlíně,“ zodpověděl Falkenhayn dotaz její matky.

„A zbylé dva měsíce?“ vpadla do hovoru Elisabeth. Vlastně si původně předsevzala, že nebude Falkenhaynovi v žádném případě věnovat moc velkou pozornost nebo na něj raději nebude mluvit vůbec.

Zvláštní světlehnědé oči, připomínající kandované ovoce, se nad stolem setkaly s Elisabetinými modrými. „Zbytek času trávím na cestách, slečno Kuhlmannová. Jen plavba po moři trvá v průměru čtyřiadvacet dní.“

„No, tak to doufám, že netrpíte mořskou nemocí,“ prohodil otec, zatímco servírovali každému hostu jako amuse-bouche, tedy předkrmovou jednohubku, ústřici na ledu a k tomu sklenku šampaňského. „Dvacet čtyři dní není maličkost.“ Poté co číšníci odešli, zdvihl sklenku a dodal: „Potud vše v pořádku. S ústřicemi také ani nelze nadělat mnoho chyb.“

Matka upila trochu šampaňského a poznamenala, ignorujíc manželovu kritickou poznámku: „Vlastně jsem se ptala na váš pravý domov. Kde žije vaše rodina?“

Na Falkenhaynově tváři se objevil stín. „Moji rodiče jsou již nějaký čas po smrti, paní Kuhlmannová. Ale původem pocházím z Berlína.“

Každá jiná dáma by se s takovou odpovědí spokojila, ale empatie nebyla bohužel silnou stránkou Elisabetiny matky. „To je mi líto, upřímnou soustrast. Takže jste po smrti rodičů vyrůstal u příbuzných?“

Elisabeth viděla, jak Johanna z pocitu trapnosti nad matčiným vyptáváním klopí zrak do talíře. Ale zbytek rodiny visel Falkenhaynovi zvědavě na rtech.

„Ne, paní Kuhlmannová. To ne.“ Vyhýbavá odpověď byla urážlivá i přesto, že ji pronesl zdvořilým tónem a že šlo o nanejvýš necitlivé vyzvídání.

Na moment zavládlo kolem stolu ticho. Matčina ústa se vztekle zkřivila. Nakonec ošemetnou situaci zachránil otec. „A kdy jste poprvé podstoupil tu dalekou cestu do Afriky?“

„To bylo v květnu 1904,“ odvětil Falkenhayn ihned.

Johanna se zaujatě naklonila nad stůl. „Před osmi lety! To jste musel být ještě velmi mladý, pane Falkenhayne.“

Tajemník se poprvé usmál. „Máte pravdu. Bylo mi právě osmnáct let. Ale v Africe člověk dospěl dřív než v Německu.“

„Jak to myslíte?“ ozvala se překvapeně Elisabeth.

„Tenkrát tam zrovna vypukla válka. Domorodí Hererové povstali proti koloniální vládě Německé jihozápadní Afriky. Byly to tvrdé, strašlivé časy, takže bylo obtížné zachovat si naivitu mládí.“

„To si umím představit,“ přitakal otec. „Ale právo musí být zachováno. Domorodci povstali proti německým osídlencům. Německé ochranné oddíly se s nimi musely vypořádat se vší tvrdostí, a hrdinně.“

Falkenhayn pohlédl dolů na talíř s prázdnými skořápkami ústřic, který právě odnášeli. „S tvrdostí a hrdinně,“ zopakoval bez výrazu. Potom vzhlédl a usmál se. A přece neměl v úsměvu stejnou vřelost, jako předtím.

Bohužel vynikající byla i polévka, servírovaná jako další chod, zdobená čepečkem smetany s velkorysou dávkou kaviáru. Všichni si mlčky pochutnávali. Elisabeth zaznamenala otcův podrážděný pohled.

Zdálo se, že matka není ochotná opustit téma ani při následujícím chodu – pečených husích játrech s letními lanýži, brioškou a sorbetem s cassis likérem z černého rybízu – protože dodala: „Stejně nechápu, proč necítí domorodci vděk vůči německým misionářům a přistěhovalcům. Vždyť teprve oni jim přinesli disciplínu, hygienu, poslušnost, správné návyky a slušné chování. Jen tak lze povznést primitivní kmeny k vyšší úrovni života. Vytrhnout je z temnoty nevědění.“ Při hledání souhlasu se rozhlédla kolem stolu.

„Ovšem, milostivá paní,“ odvětil stručně Falkenhayn.

„Žijí tam ještě opravdoví lidojedi?“ vyhrkla náhle Luisa.

Sekretář povytáhl tajemně obočí. „Jen velmi málo, slečno Kuhlmannová. Ale přirozeně se člověk musí mít neustále na pozoru. Moc jim chutnají zvláště takové pěkné mladé dámy, jako jste vy!“

Luisa se zachichotala příjemnou hrůzou a matka na ni přísně pohlédla.

„To je ale čirý nesmysl, ne?“ podíval se na něj Paul, který vypadal o stopu bledší než jindy.

„Samozřejmě,“ potvrdil Falkenhayn. „Domorodci, kteří přežijí náprav…,“ na chvíli se odmlčel, dříve než pokračoval: „Tedy, jsou to všechno vesměs mírní a poslušní lidé. Samozřejmě tam nežijí žádní lidojedi.“

Ale ani tohle exotické téma nedokázalo nadlouho upoutat Elisabeth, která vnímala otcův rostoucí neklid zračící se mu ve tváři. Zatím se nedalo ani jídlu, ani hotelovému servisu vůbec nic vytknout. Že by byl skutečně Grand Hotel lepší než náš hotel? Proč jen otec souhlasil s touhle přímou konfrontací? Občas se chová jako opravdový hazardní hráč.

„Jak to vlastně v Africe vypadá?“ zajímala se Johanna. „Je tam skutečně krajina tak úžasná jako na pohlednicích, které si tady člověk může koupit?“

Falkenhayn přikývl. „Ano, opravdu je. Jsou tam neuvěřitelné rozlehlé dálky a mnoho zajímavého k vidění. Na jedné straně si představte pobřeží a úchvatné moře, úplně jinak zbarvené než tady u nás Baltské. Je tyrkysové. Na druhou stranu je nezapomenutelný zážitek, když poprvé vidíte rudé písečné duny pod zářivě modrým nebem. Mezitím, ve vnitrozemí, se zdvihají hory, ty na jihu v pohoří Karasberge až do výše dva tisíce metrů. A všude pobíhají divoká zvířata, která tady můžete zahlédnout nanejvýš v zoologických zahradách.“

Elisabeth využila příhodný okamžik, kdy byli všichni zaujatí Falkenhaynovým líčením, a nenápadně loktem odsunula nůž na ryby k okraji stolu, až spadl na zem. Tiše dopadl na měkký koberec. U příštího chodu si může vyžádat nový. I když ji trápilo špatné svědomí – zmučený výraz v otcově tváři už nedokázala déle snášet. Pokud tady v Grand Hotelu neudělají žádnou chybičku, musí tomu trochu napomoci.

Ale ještě před podáváním dalšího chodu k ní přistoupil pozorný číšník a položil jí na stůl nový nůž. „Omlouvám se, milostivá slečno, ale váš příbor spadl.“

„Och děkuji, jak nepozorné ode mne.“ Elisabetiny tváře se zbarvily doruda. Co jestli Falkenhayn její manévr prohlédl?

Tajemník na ni přes stůl vrhl zkoumavý pohled. „Stalo se vám něco?“

„Samozřejmě že ne,“ ujistila ho a věnovala se filetu z tresky s omáčkou beurre blanc, hladkou a přesně takovou, jak má být, podávanému s odpovídajícím bílým vínem.

„Jezdí tam za mořem také tolik automobilů jako v Berlíně?“ zajímalo Paula, který byl velkým přívržencem tohoto nového dopravního prostředku a už delší dobu naléhal na otce, aby nějaký pořídil.

Falkenhayn odmítavě zavrtěl hlavou. „Ne, v období dešťů by beznadějně uvízly v blátě. Kromě železnice jsou tam jen koně, kočáry a velbloudi. Místo tramvají jezdí vozy s osly.“

Zatímco muži rozebírali technický pokrok všeobecně, zahlédla Elisabeth na šatech mladší sestry dlouhý vlas. To je nápad! Decentně odložila nůž, shrnula neviděna ze sestřina lokte vlas a skryla ho do svého ubrousku. Nenápadně pod ním roztrhla vlas na tři menší kousky.

S husí kůží po těle a třesoucíma se rukama čekala na další chod. V duchu promýšlela pohyb, který by mohl vést k vytouženému výsledku. Nakonec stiskla tři kousky vlasu mezi palec a ukazováček. Snad dopadnou do ragú, a ne vedle.

„Papá, tak ráda bych to jednou viděla,“ vyhrkla Luisa, která si naštěstí nevšimla Elisabetiných manévrů. „Smím jet někdy do Afriky?“

„To rozhodně není na pořadu dne,“ zamračil se otec. „Nejdřív se třeseš strachy před lidojedy a potom by ses tam najednou hned chtěla rozjet. To je ti podobné.“

„Snad už brzy tam nebude třeba cestovat, abyste mohla obdivovat krásy kolonie,“ odtušil sekretář poněkud tajemně.

„Budete pořádat výstavu s domorodci a zvířaty?“ zpozorněla matka. „Něco takového jsem viděla kdysi u Hagenbecka v Hamburku. Tenkrát je bylo možné obdivovat za mřížemi.“

„To netuším, milostivá paní,“ odvětil mladý muž. „Měl jsem spíš na mysli snímky z kamery. Získal jsem v Berlíně dva přístroje od firmy Ernemann, oba se velmi snadno převážejí. Rozhodl jsem se, že se při příští návštěvě kolonie vynasnažím zachytit všechnu její krásu.“

V tu chvíli začali servírovat další chod. Elisabeth se opatrně rozhlédla kolem stolu, zdvihla lžíci a zároveň nenápadně upustila nad talířem z prstů tři kusy vlasu. A je to. Jeden Luisin zlatý vlas se nádherně vyjímal v tmavočervené barvě ragú. Teď už jen stačilo trochu divadýlka. „Mami?“ špitla s nevinným pohledem. „Podívej se, myslím, že mi něco v ragú plave.“

Matka ji nenechala na holičkách. „Ach fuj! To jsou vlasy v jídle!“ zvolala tak hlasitě, až okamžitě přiběhl číšník.

Následovalo neuvěřitelné divadlo, kdy se nejdřív číšník a potom sám vrchní přišel formálně ke stolu omluvit a všem jim donesli nové porce ragú. Nakonec její otec blaženě vedl přednášku o nejnutnější hygieně v kuchyni. Čas od času cítila Elisabeth na sobě sekretářovy pohledy, ale neodpovídala na ně. Hlavní bylo, že se otec zase usmíval a pověst Paláce byla zachráněna. Všechno ostatní jí bylo lhostejné. Ať si Falkenhayn třeba domýšlí, že v tom má ona prsty… dokázat to nemůže!

Bylo už hodně pozdě, když se konečně dostala Minna do svého pokoje. Dámy se sice po návratu rodiny z večeře rychle svlékly a ulehly ve svých pokojích, ale pánové si ještě dlouho po půlnoci povídali u vína, a dokonce přitom kouřili. V obývacím pokoji! Milostivá paní jistě ráno snese na pánovu hlavu odpovídající výtky, ačkoli Minna zůstala zvlášť dlouho vzhůru právě proto, aby zakouřenou místnost stačila ještě vyvětrat. I když ji nohy a nejvíc chodidla bolely, když se vlekla po příkrém schodišti do podkroví, musela uznat, že se jí ten večer líbil. To, co si pánové povídali, nebo alespoň ta část hovoru, kterou zaslechla při dolévání vína, bylo velice napínavé. Mladý návštěvník vyprávěl o chystaném koloniálním plese. A o vystěhovalcích, které hledá pro nový život v Africe. Poslouchalo se to krásně, skoro jako románové příběhy, jež tak ráda četla. Každý týden totiž chodila o volném dnu do doberanské knihovny, aby si vypůjčila jednu knihu, kterou potom náruživě hltala na lavičce v parku. Aby byla upřímná, velice se jí zamlouval i Julius Falkenhayn. To je velmi atraktivní muž. Blond a velmi mužný. Kromě toho má moc krásný hluboký hlas.

Mezitím došla Minna před dveře komůrky a opatrně zmáčkla kliku. Musí být potichu, protože Bertha už jistě spí. Po špičkách se přikradla k posteli, zašátrala po zápalkách a rozsvítila malou petrolejku na svém nočním stolku. V matném světle zahlédla Bertinu postavu pod peřinou. Naštěstí ležela na boku, otočená ke stěně, takže jí světlo nepadalo do očí.

Kdyby ležela na zádech, mohla by zase začít hlasitě chrápat. Minna rozvázala uzel pásku bílé zástěry a rozepnula si knoflíček na zádech černých domácích šatů. Jak si je přetahovala přes hlavu, ucítila z nich vůni tabáku. Ach ne! Není možné, aby si zítra na sebe oblékla do služby takhle páchnoucí šaty. Bude muset ještě teď pozdě v noci vklouznout do prádelny, aby si vyzvedla druhé šaty, které jistě už budou připravené vyprané a vyžehlené, jen zůstaly zatím dole.

S tichým láteřením si natáhla dlouhou bílou noční košili a přes ni přehodila sukni. Potom vzala do ruky lampu a zamířila ke dveřím. Cestou dolů myslela na chuděry pradleny, které od rána do pozdní noci musely drhnout prádlo i povlečení pro hotel. To byla jistě nejtěžší práce v celém domě. Dlouhé hodiny musely míchat prádlo ve velké kádi s louhem, potom je vydrhnout na valše a nakonec opět máčet, tentokrát ve vodě. Určitě bylo těžké mokré prádlo vyždímat a pověsit na sušení. Ani žehlení těžkou žehličkou, kdy hrozilo velké popálení, nebylo žádný med. Není divu, že tuhle práci dělaly silné ženy, které vyrostly na statcích kolem Doberanu. Minna je měla moc ráda, protože na ni i přes všechnu dřinu byly vždycky velice milé.

Když došla až k nejnižšímu stupni zadního schodiště, na chvíli se zastavila a naslouchala. Touhle dobou panoval v hotelu naprostý klid: ve velkém foyer seděl za pultem noční vrátný a ve službě byli vždy i čtyři poslíčci. Občas se nějakému hostu přitížilo nebo onemocněl a bylo třeba mu zavolat lékaře nebo museli vyřídit podobné nutné pochůzky. Pro případ, že by bylo třeba uklidit popelník nebo vyměnit nutně prádlo, sedělo v prostoru pro personál šest zívajících pokojských a samozřejmě i v kuchyni bylo nouzové osazenstvo, aby uspokojilo noční rozmary hostů. Prádelna a žehlírna ovšem bývaly prázdné.

Minna vykoukla zpoza rohu, aby se ujistila, že je chodba prázdná, a potom se rozběhla. S petrolejkou v ruce se dostala až ke dveřím prádelny, vešla dovnitř, kde ji okamžitě udeřil do nosu pach louhu, ačkoli kádě každý večer vylévali. Pravděpodobně se pach ze vzduchu nedal nikdy zcela odstranit.

Rychlými kroky přešla místnost a proklouzla do zadní části, kde stála řada skříní. Každý zaměstnanec tu měl svou vlastní poličku. Osobní prádlo si musel personál prát sám, ale o dvě pracovní uniformy, které dostali při nástupu do práce, se starala hotelová prádelna.

V přihrádce s Minniným jménem ležely čerstvě vyprané a vyžehlené šaty a dvě zástěry. S úlevou se po nich natáhla, když náhle zaslechla vzadu v místnosti nějaký šramot. Někdo tam je, nebo se plete?

„Haló? Je tu někdo?“ tiše zavolala do tmy.

Nikdo neodpověděl. Místo toho se ozval zase ten podivný šramot. Nemohla ji zmást myš? Ne, myši tak těžce nedýchají. Náhle na ni padl strach. Co když je tam nějaký drzý poslíček? Byla by mu tady vydaná na milost i nemilost. Nikdo by její křik neslyšel.

S bušícím srdcem pevně sevřela oblečení a ztlumila světlo. Po špičkách se kradla prádelnou zpět a hmatala podél stěny až ke dveřím. Zvládla to. S úlevou stiskla kliku a vyšla na chodbu. Ještě ani nedošla ke schodišti, když za sebou náhle uslyšela kroky. Rychlé, spěchající. Pevněji sevřela v prstech sukni a i ona přidala na tempu. Přesto ji v následujícím okamžiku svalnatá paže obemkla kolem pasu a cítila na krku útočníkův horký dech. Jak se bránila nevítanému sevření, upustila na zem petrolejku, která se okamžitě roztříštila. Na zem spadlo i čisté oblečení. Jen silná paže ji držela jako ve svěráku.

3. kapitola

„Pane von Schaper, smím vám představit svého otce?“ oslovil hosta Paul. „Otče, máme nového hosta. Panu von Schaper se u nás natolik líbí, že si objednal ještě další dva týdny na podzim.“

„To je báječné.“ Otec podal soudci ruku. „Přijedete zase sám?“

„Ne, příště se ke mně přidá i moje paní. V současné době je se svojí sestrou v lázních.“

Zatímco si otec povídal šarmantně s hostem a okamžitě začal budovat osobní kontakty, doufal Paul, který dnes zastupoval nemocného pana Waltera, že snad při zamlouvání pokoje neudělal žádnou chybu. V duchu si ještě jednou procházel všechny kroky.

Vzhlédl od pultu právě ve chvíli, kdy otec zjevně prožíval šok. S nevírou ve tváři zíral na šedovlasého muže, který k němu mířil halou. „Prosím, pane Schapere, omluvte mě. Starý známý…,“ vykoktal a spěchal neznámému vstříc.

„Mohu pro vás ještě něco zařídit?“ oslovil opuštěného hosta Paul a sledoval, jak otec šedovlasého muže oslovil.

„Ne, děkuji. Půjdu teď na procházku.“

„Pěkně si ji užijte,“ popřál Paul zdvořile.

Po chvíli se otec k Paulovi vrátil, ale ve tváři byl popelavě šedý.

„Kdo to byl?“ zašeptal Paul ustaraně, ačkoli nikdo z hostů nebyl právě v doslechu.

„Krause,“ odvětil otec a opřel se těžce o pult. „Koupil deset procent podílu na Grand Hotelu a ode dneška není jen ve správní radě hotelu, ale stal se i novým představeným Heiligendammu.“

Jméno Krause si Paul matně vybavoval. Věděl, že je to hamburský hoteliér a že se s otcem již několikrát v minulosti střetli, protože se jeden z nastrčených Krauseových lidí snažil poškodit otce a jeho bratra Hanse ve věci jejich berlínského hotelu Fürstenhof, aby si tímto podlým způsobem pojistil vlastní postavení v hlavním městě. Nakonec Krauseho snahy ztroskotaly, ale otec mu v závěru musel pohrozit dokonce žalobou. A teď se tenhle člověk dostal do vedení města a je zároveň opět jejich bezprostředním konkurentem v Heiligendammu!

„Kdybych jen tušil, že jsou akcie lázní i přímo Grand Hotelu na prodej, nikdy bych přece…“ Otec si oběma rukama znaveně promnul spánky.

„Co bys nikdy?“ zpozorněl Paul.

„Nikdy bych se nepustil do tohohle dobrodružství s Palácem!“ Otcův hlas nabíral na síle. „Uvědomuješ si vůbec, kolik peněz a námahy se skrývá v těchto zdech? Obchody sice běží dobře, ale kdyby příliv hostů ustal jen na pár měsíců, jsme až po krk v problémech. Největší část nákladů nakonec financovaly banky, a ty nemívají mnoho trpělivosti, pokud se člověk opozdí s platbami. A teď se do blízkosti hnízda vetře zrovna Krause! Kdoví, co všechno ho může napadnout, aby mi pokazil obchody.“

Paul nervózně polknul. „Nemusíme hned myslet na nejhorší. Pravděpodobně dávno na všechny vaše spory zapomněl,“ pokusil se otce uklidnit.

Otec si prudce odfrknul. „Ten nikdy nezapomene. Ale pravděpodobně nám nezbývá nic jiného než čekat na jeho první tah.“

Paul ze zkušenosti věděl, že o takových věcech není radno s otcem diskutovat. Kdyby trval na svých názorech, nesklidil by za to nic dobrého. „Povíš o tom matce?“

„Dobrý bože, to ne. Nejspíš by ji to velice rozrušilo.“

„Nemůžeš to před ní přece věčně tajit.“

„Ano, to je pravda. Ale počkáme s tím, až se zotaví ze včerejšího večera.“ Otec stáhl tvář, jako by kousnul do citronu.

„Ze včerejšího večera?“

„Ano, bohužel nebyla příliš nadšená z hraběcího sekretáře. Já mám přitom dojem, že je ten mladý muž skvělý. Nebo co ty si o něm myslíš, mladý muži?“

Paulovi samozřejmě neušlo matčino znechucení mladým Falkenhaynem. Měl pro to velice dobře vyvinutá čidla. A přece jeho odpověď musela být, jako tak často, diplomatickou kličkou mezi rozdílnými názory rodičů. „Tedy… osobně považuji Falkenhayna za velice milého, ale chápu, že se matce jeho částečně vzdorovité a vyhýbavé odpovědi nezamlouvaly.“

Otec stáhl obočí. „Vzdorovité odpovědi? Občas mám dojem, že jsme neseděli u stejného stolu. Co řekl tak strašného?“

„Myslím, jak odepřel matce jasné odpovědi na její otázky.“

„Jen proto, že nechtěl mluvit o smrti svých rodičů? Hergotsakra, to je přece docela pochopitelné. To téma mu šlo moc pod kůži.“

Paul pokrčil rameny. Otec už znal jeho názor a mohl si všechno ostatní domyslet.

„No rozhodně ale trvá na tom, že zruší společné večeře s Falkenhaynem. Což mě dostává do nepříjemné situace. Díky koloniálnímu plesu získáme slušnou sumu, takže nemůžu dát tajemníkovi teď okamžitě najevo, že není vítaný,“ dodal otec.

Matka občas vážně svou náladovost přehání. Paul si dal ukazováček na nos a zamyslel se. „A co kdybychom s ním jedli my dva v hotelové restauraci. Mělo by to celé obchodní nádech a zároveň bys vyhověl matčiným citům.“

Otec stáhl čelo do ustaraných vrásek. „Chceš celé čtyři týdny večeřet bez rodiny?“

„Pokud to poslouží míru v domě.“

„Nejsem si jistý, jestli bude tvá matka z tohoto řešení šťastnější,“ přiznal otec zamyšleně. „Ale máš pravdu, takhle bychom mohli problém vyřešit. Prosím, zarezervuj náležitým způsobem stůl v restauraci.“ Energicky se napřímil a pustil pult. „A ohledně Krauseho nás určitě ještě něco napadne. V žádném případě nedopustím, aby nějakými podlými triky odpuzoval naše hosty.“

Paul si povzdychl. „Ještě přece vůbec nevíš, jestli to má v plánu. Podle mého názoru se klientela obou hotelů odlišuje.“

Otec se na něj výhrůžně zamračil. „Chceš mi tady tvrdit, že má Grand Hotel exkluzivnější zákazníky než my?“

Vlastně chtěl Paul přesně tohle říct, ale teď potřásl odmítavě hlavou. „Ne, otče. Myslím, že Grand Hotel navštěvují hlavně jeho dlouholetí zákazníci, takže nemůžeme vědět, jestli mají skutečně všechny pokoje obsazené.“

Zdálo se, že tahle odpověď otci trochu zlepšila náladu. „No dobře, tak si počkáme,“ přisvědčil a odpochodoval bez rozloučení pryč.

Paul si vydechl. Najednou uslyšel zavrzání a otočil se. Dveře do malé místnosti za recepcí, dosud přivřené, se rozlétly a vešla sestra.

„Lisbeth!“ Pokusil se na ni přísně zamračit. „Neměla bys takhle tajně poslouchat cizí hovory z kanceláře pana Walterse. To se nesluší.“

„Jenže nemám jinou možnost, Paule, jinak bych se nedozvěděla, co se v hotelu děje.“ Vůbec nevypadala, že by ji trápilo špatné svědomí. „Co tady ten Krause pohledával? A co by mohl provést našim hostům?“ vyptávala se, místo aby se omluvila za poslouchání za dveřmi.

„Tím by sis rozhodně neměla trápit svou rozkošnou hlavičku.“

Elisabeth naštvaně stiskla rty. „Nech si to, Paule. Víš moc dobře, jak je pro mě hotel důležitý.“

Ano, to věděl. A většinou mu to připadalo i roztomilé. Jenže občas to sestra přeháněla. Schovávat se za dveřmi a poslouchat tajně hovory o obchodních záležitostech, to už je přes míru zdravého zájmu. Ale nechtěl zničit dobré vztahy mezi nimi. Proto odvedl hovor. „Ano, Lisbeth. Ale jak jsi slyšela, nemyslím si, že by tenhle Krause měl v plánu nějak škodit naší pověsti ani jako nový představený obce.“

Elisabeth mu poklepala na rameno. „Ach Paulíčku, jsi prostě příliš laskavý pro tento svět. Vždycky věříš, že jsou všichni lidi stejně milí jako ty.“

Usmál se. „Mám taky mnohem méně životních zkušeností než ty, co, Lisbeth?“ Sestra ale jeho ironii přehlédla.

„A otec si tedy skutečně vzal vysoké půjčky na stavbu hotelu?“ změnila teď téma zase ona. „Myslela jsem, že většinu z toho financovala babička.“

Paul si vzdychl. „Ne, jen část. Ale s úvěrem v bance si skutečně nemusíš lámat hlavu. Hotel je momentálně vyprodaný, takže až do jara příštího roku nehrozí problémy se splácením.“

„Hm.“ Elisabeth se zamyšleně kousala do spodního rtu. Potom chytila sukni svých šatů a spěšně oběhla pult recepce. „Musím zase nahoru. Uvidíme se později.“

Paul osaměl. Sestřina energie na něj působila depresivně. Stejně jako kypící osobnost jeho otce. Jak rád by si nyní sedl ke klavíru, aby se trochu uvolnil. Místo toho ale musí počkat na Falkenhayna, aby spolu se šéfkuchařem v restauraci probrali menu na koloniální bál. A navíc ještě zamluvit stůl na večer. Samé nepříjemnosti!

Minna celý zbytek noci nedokázala zamhouřit oko. V poslední vteřině se jí podařilo útočníkovi uniknout. Už měl ruku pod její sukní, když se náhle za nimi otevřely dveře a do chodby vyšly dvě kuchyňské pomocnice. Z donucení ji tedy pustil, ale ještě předtím zavrčel: „Příště mi neunikneš.“

V naprosté panice vyrazila ke schodišti a hnala se do svého pokojíku. Ale ani tam se necítila bezpečně a s vyděšeně bušícím srdcem zírala na dveře. Teprve když se Bertha probudila, sebrala odvahu vklouznout do zakouřených šatů a seběhnout dolů, aby uklidila roztříštěnou lampu a podívala se po náhradních šatech, kdyby jí za to paní Kolbertová podle očekávání vynadala.

Někdo už mezitím střepy smetl, ale šaty, válející se na zemi, byly plné skvrn od petroleje. Dala je tedy opět do prádelny a musela do služby nastoupit v šatech, které měla včera. Přemýšlela, jestli má paní Kolbertové povědět o svém nočním dobrodružství, kdyby ji komorná kárala za špinavé šaty, ale pak to zavrhla. Nakonec by stejně řekli, že si celou příhodu s děsivým mužem vymyslela. Ne, o svém nočním zážitku s nikým nepromluví, jen by to poškodilo její pověst. Přesto se před tím chlapem musí nějak chránit. Neměla by ode dneška nosit u sebe pod zástěrou nůž? Ne, to není řešení. Kdyby ji někdo přistihl, měli by ji za blázna.

Zrovna na dnešní ráno pozvala paní Kuhlmannová k sobě domů doberanský dobročinný výbor. Zatímco si dámy užívaly druhou snídani a kuly plány na podzimní bazar, Minna neměla pro samou práci ani vteřinku, aby se zastavila a popřemýšlela nad svou situací. Až když se rodina po obědě uložila k odpočinku a ona měla volno i na vlastní oběd, padla na ni zase hrůza. Normálně jedla s ranní směnou, ale na to neměla dneska čas a dobu oběda zmeškala. Co kdyby prostě jídlo vynechala? Ale protože se nestihla ani nasnídat a hlady ji už začínala bolet hlava, tuhle myšlenku zamítla. S nepříjemným pocitem v žaludku sešla po schodišti dolů a vešla do jídelny pro personál.

A zrovna tam seděl násilnický poslíček vedle volného místa… a tvářil se, že si jí nevšímá. Takový odporný chlap! Ale když na ni potom nakonec upřel pohled, roztřásly se jí ruce. Co má teď dělat? Nedokáže se vedle něj posadit, ale jediné další volné místo je jen vedle hrůzu nahánějícího šéfkuchaře. Neměla by si nakonec opravdu sednout vedle pana Brandmüllera? Nerozhodně se zastavila u dveří. Nakonec bylo rozhodnuto za ni. Pan Brandmüller jí pokynul. „Prosím, Minno, pojďte sem a posaďte se, abychom mohli začít jíst.“

Zmateně zamířila ke stolu a sedla si. Pan šéfkuchař zná její jméno?! Potom, co jeden ze zástupců šéfkuchaře zamumlal modlitbu, se mohli chopit lžic a naložit si kouřící jídlo na talíře. Vlastně si běžně nakládal každý sám, ale teď, když si pan Brandmüller naložil na talíř, obrátil se k Minně: „Dáte si kaši?“

Plaše přikývla. „Děkuji, velmi ráda.“

Tohle neobvyklé gesto samozřejmě neušlo ostatním u stolu. Ale v přítomnosti šéfkuchaře to nedal nikdo najevo. Po dobu jídla vládlo u stolu ticho.

Minna mezitím přemýšlela, co jí připomíná výrazná vůně, kterou cítila z pana Brandmüllera. Odněkud ji znala. Ale dřív, než jí její únavou zatemnělá mysl mohla přinést odpověď, pan Brandmüller vstal od jídla a ona si pospíšila, aby opustila místnost v bezpečí davu ostatních zaměstnanců.

„S takovým rozpočtem si umím představit sedmichodové místní menu stejně jako čtyřchodové s tématem Afriky. Čemu byste dal přednost, pane Kuhlmanne?“ vyptával se pan Brandmüller ve chvíli, kdy si u příležitosti schůzky ohledně plesu sundal svou vysokou kuchařskou čepici a odhalil pečlivě zastřižené bílé vlasy.

„Nevím,“ přiznal Paul nerozhodně. „Myslíte, že bude vašim hostům chutnat pouze africké jídlo, pane Falkenhayne?“

„To přijde na způsob přípravy. Jsem si jistý, že pan Brandmüller dokáže antilopí maso náležitě okořenit, aby chutnalo i německým hostům, co říkáte?“

Kuchař přikývl a otíral si kapesníkem zpocené čelo.

„Krom toho se africká varianta mnohem lépe hodí k celkovému koloniálnímu tématu a příliš mnoho chodů se mi také nejeví na ples jako moc smysluplné. Jinak by se nám přítomní tak přejedli, že by už nedokázali tančit,“ usmál se Falkenhayn.

„To je pravda.“ Paul si udělal poznámku. „Takže antilopí maso?“

„Mohla by to být i zebra, pštros nebo krokodýl,“ doplnil šéfkuchař. „Jen to potřebuju vědět včas, abych objednal správné koření.“

Paul se otřásl. „Upřímně, krokodýl zní děsivě.“

„Ale chutná výborně,“ ujistil ho Falkenhayn.

„Už jste ho… ochutnal?“

Tajemník se usmál. „Samozřejmě. Chutná podobně jako drůbeží maso.“

„Dobře… na čem jsme se tedy dohodli, že nakonec přijde na stůl?“

„Ohledně hlavního chodu ponecháme na úvaze pana Brandmüllera, aby vybral, jaké maso se nejsnáze dá objednat čerstvé, a tak to prostě bude. Jaké další chody jste měl ještě na mysli?“

Zatímco se oba muži v překvapivě krátkém čase shodli na dýňové polévce s koriandrem, zapečeném kaprovi, masitém chodu a tradičním africkém malva-pudinku, Paul si na chvíli vydechl. Miloval, když se hromada hrozivě vyhlížejících problémů náhle vyřešila sama od sebe. Otec měl pravdu, Falkenhayn je chlap na svém místě.

Poté, co pan Brandmüller odešel zase do kuchyně, objednal Paul pro svého průvodce i pro sebe kávu.

„Jak dlouho už pracujete jako mladší šéf v Paláci?“ zeptal se sekretář, zatímco si sladil nápoj.

„Oficiálně od jeho otevření,“ prozradil Paul. „Ale už předtím jsem působil jako otcova pravá ruka. Někdo z rodiny prostě musel nastoupit, a můj starší bratr se stal lékařem a zůstal v Berlíně.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Rodinný hotel 1: Nový začátek.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.