Přeložila Jana Jašová

THE STILLWATER GIRLS

Minka Kent

Text copyright © 2019 by Nom de Plume LLC

All rights reserved.

No part of this book may be reproduced, or stored in a retrieval system, or transmitted in any form or by any means, electronic, mechanical, photocopying, recording, or otherwise, without express written permission of the publisher.

This edition is made possible under a license arrangement originating with Amazon Publishing, www.apub.com, in collaboration with Kristin Olson Literary Agency s.r.o.

Translation © Jana Jašová, 2021

Cover Design © Shasti O’Leary Soudant, 2019

ISBN 978-80-249-4618-4

Mým zlatíčkům. A mému zlatu.

KAPITOLA PRVNÍ

Wren

Šedesát tři dní – tak dlouho je máma pryč. Přejedu křídou po tabuli a kostrbatým X přeškrtnu v našem kalendáři dvacátý první listopad.

Evie bude příští čtvrtek devět – někde tam, kde teď je.

Představím si její úsměv nakřivo, její blond kudrlinky a velká kolena a usměju se sama pro sebe, i když jen na chviličku.

Dá dost práce se usmát, když máte prsty jako rampouchy a žaludek se vám zakusuje do vnitřností a oční víčka jsou tak těžká, že skoro nemůžete pořádně koukat.

Sage si v poslední době začala hrát s panenkou, kterou jsem ušila Evie k narozeninám, i když v osmnácti už je na takové věci moc stará. Asi ji utěšuje, když může něco chovat a objímat, jako se dřív máma mazlila s ní.

Já útěchu nepotřebuju.

Potřebuju jen přežít.

V chatě je noc co noc větší zima. Střídáme se v přikládání do ohně. Včera na to Sage zapomněla a mě probudil tak silný třas, že jsem sotva dokázala vylézt z postele. A když jsem konečně našla ve tmě sirky, dech se mi srážel před pusou v obláčky.

Nikdy jsem nezažila takovou zimu. Tu, co vleze člověku do kostí tak, až myslí, že mu popraskají.

Dneska večer hučí vítr a Sage ukládá vejce k snídani nad roztopený krb. Hadrová panenka sedí na její židli s mrtvýma korálkovýma očima a čeká.

My pořád… čekáme.

Mezitím se zásoby tenčí a už jen pár týdnů nám zbývá do zimy, která podle mě bude krutá. Kachny a husy letos odlétly na jih dřív než jiné roky. Pavouci se houfně stahují dovnitř a předou obří pavučiny. Máma vždycky říkala, že to je předzvěst mrazivé zimy.

Minulý měsíc jsme přišly o pět z našich osmi slepic, a ani nevíme proč. Kdyby tu byla máma, věděla by to. Ráno jdu do kurníku pokaždé se strachem, že zase nějakou najdu ležet na boku mrtvou, zatímco ostatní ji budou ozobávat. Nechci myslet na to, co by se stalo, kdybychom přišly i o ty zbývající tři.

Nevím, jestli nejsou nemocné jako Evie.

A nevím, jestli je Evie pořád nemocná…

Asi ano, protože se nám máma od té noci, co odešly najít pomoc pro Evie, vůbec neozvala. Evie celá hořela a těžko se jí dýchalo, v hrudi jí rachotilo, jako by tam měla kamínky v plechovce. Mámin výraz, když balila naši malou sestřičku do vlněné deky a házela věci do tašky, se mi vryl do paměti. Přísahám, že ho před sebou pořád jasně vidím pokaždé, když večer zavírám oči.

Máma nikdy nepanikařila, ale tu noc ano.

Její poslední slova byla: „Neotvírejte nikomu, holky. Rozumíte?“

Její rty byly tenké a pevně přitisknuté k zubům, když promluvila, a oči jí poskakovaly, když držela mou nehybnou sestru v náručí. O chvíli později už byla pryč, odešla s Evie pěšky, zmizela s ní v lese Stillwater, který obklopuje náš domov. S rozbušeným srdcem jsem sledovala, jak máminy světlé šaty v dálce tmavnou, až jsem je už vůbec neviděla. Pak jsem zamkla dveře.

Už dávno měly být zpátky.

KAPITOLA 2

Nicolette

Zoufale potřebuju něco na zalepení našeho manželství. Náplast.

Jenže náplasti nejsou na hluboké rány. Pomůžou na drobná říznutí, odřeniny, záděry, škrábance, na to, co se rychle hojí a po čem brzy nezůstane ani památky. Naše manželství je rozervaná rána, z níž se řine ven všechno to dobré – to, co je potřeba k přežití, to, co nás drží pohromadě –, a nikde po ruce není žádné škrtidlo.

Nevím, jak to krvácení zastavit.

Vím jen, že to musím zkusit… protože ho ztrácím.

„Říkali, že si můžeme domluvit předadopční posouzení podmínek v domácnosti, kdykoli budeme chtít.“ Stojím u sporáku a na hluboké pánvi Le Creuset zprudka opékám česnek a kapustu, zatímco můj manžel sedí u svého laptopu u kuchyňského stolu. „Pak už to nepotrvá dlouho a dostaneme svolení k pěstounské péči ve státě New York.“

Brant si posune brýle v drátěných obroučkách ke kořeni rovného nosu. Čekám na jeho úsměv nebo jiné potvrzení toho, že mu ta zpráva udělala radost, ale nedočkám se.

„Prý to může trvat i rok od podání žádosti, než nám svěří nějaké děti,“ dodám a ignoruju bodnutí výčitek, které se ozve pokaždé, když cítím manželův naprostý nedostatek nadšení. „A někdy k tomu dojde hned. Člověk nikdy neví.“

Jeho pozornost se vrátí k obrazovce. Je pohroužený do úpravy fotografií pro svou příští výstavu. Muzeum současného umění Bellhaus na Manhattanu se rozhodlo vystavovat další čtyři měsíce jeho práce. Sice to byl Brantův celoživotní sen, aby se jeho výtvory dočkaly uznání a respektu od nějaké světově proslulé instituce, ale od chvíle, kdy jsme se to dozvěděli, je vyloženě popudlivý.

Nandám dřevěnou naběračkou povadlou kapustu a zhnědlý česnek na servírovací mísu a otřu si ruce do zástěry, abych mohla zkontrolovat pečené kuře.

„Umíš si představit, že nám tady budou pobíhat děti?“ zeptám se a slabě se zasměju.

Protože já umím.

Představovala jsem si to už tisíckrát předtím. Možná víckrát.

Takhle to dopadá, když ve dvaadvaceti potkáte muže svých snů, provdáte se za něj, odkládáte mateřství, abyste s ním mohly cestovat po světě, kde fotografuje všechny ty krásy, jaké svět může nabídnout, a pak cítíte, jak vás rychle opouští vědomí na operačním stole, kde v pětadvaceti čekáte na akutní hysterektomii.

„Nepotřebuju nikoho jiného, jen tebe, Nic. Nikdy jsem nepotřeboval a nikdy nebudu,“ prohlásil Brant, když mě ráno potom převezli na pokoj. Zvedl mi ruku a přitiskl rty na moje prsty, hltal mě očima tak, až se moje tělo celé rozehřálo v žáru jeho ujištění. To jediné si z toho dne doopravdy pamatuju. Zbytek se rozmazal a odplynul, smyla ho léta snahy zapomenout, jak ze mě tehdy bez varování a bez možnosti volby vyrvali ten kus ženství, kterým mě obdařil Bůh.

Ukázalo se ale, že nemožnost otěhotnět nedokáže uhasit touhu po mateřství. Pokud něco, tak ji ještě zesílí, i když ten sen je nesplnitelný, i když na něj už nikdy nemůžete dosáhnout. Leží na nejvyšší polici a žebřík je v nedohlednu.

Když už jsme u snů, včera v noci jsem měla další z těch „miminkovských“ – ten, ve kterém tlačím v krásném podzimním dni parkem kočárek, jenže pak se do něj podívám a zjistím, že je prázdný.

Vždycky je prázdný.

A já se vždycky vzbudím politá studeným potem a tíhou na hrudi, než mi dojde, že to byl jen sen.

Žádné dítě není. Nikdy nebylo.

Moje podvědomí je ale krutá, zákeřná mrcha, která na mě útočí, když se nemůžu bránit.

Chápu, co mi říká.

Že to já jsem prázdná.

Že chci něco, co nemůžu mít.

„Ty fotky jsi už upravoval nejmíň stokrát,“ upozorním Branta, zatímco vyndávám kuře z designové trouby v naší designové kuchyni, kterou jsme si dopřáli k Vánocům před dvěma lety. Když lidé nemají děti, dělají si radost tímhle. Ale co bych dala za to, kdybych z těch nerezových povrchů mohla aspoň jednou otřít dětské otisky.

Brant moji poznámku ignoruje.

Já ignoruju bodnutí bolesti, že jsem až na druhém místě za jeho milovanou prací.

Vždycky to tak bylo. Některá léta byla lepší, jiná horší, ale nikdy to nebylo tak zlé jako ty poslední dva roky. Někdy jsem na jeho práci iracionálně žárlila, jako na milenku, která mu dává všechno, co kdy chtěl, takže já si připadala neschopná a nejistá, a taková jsem nikdy nebývala.

Brant říká, že musí jít za svou múzou.

Někdy jsem jeho múzou já.

Jindy ne.

Stýská se mi po čase, který mi dával. Po jeho vědomé přítomnosti. Stýská se mi po jeho smíchu. Jeho něze. Jeho zbožňování. Po všem tom dobrém, po tom, co jsem beznadějně a bez ptaní milovala.

Stýská se mi po nás.

Naložím mu jídlo, odnesu naše talíře ke stolu a posadím se vedle něj. Brant s neskrývanou zdráhavostí zaklapne laptop a odstrčí ho stranou.

„Je mi to moc líto, Nic.“ Natáhne se po mé ruce, a když vydechne, naše oči se setkají. „Ta výstava v Bellhausu patří k tomu nejdůležitějšímu, co mě kdy potkalo. To proto se kvůli ní ze mě stal takový sebestředný kretén.“

Zvedne si ke rtům hřbet mé ruky. Naše pohledy se střetnou.

Vyhřívám se v tom nečekaném okamžiku pochopení, zabalím do něj svoje pošramocené ego jako do teplé deky. Rozumí mi. Po těch letech mi konečně rozumí.

„Neumím si představit, pod jakým jsi tlakem,“ prohlásím, pořád ta podporující a chápavá partnerka, ale tohle člověk dělá, když někoho miluje. Když mu slíbí zasvětit celý svůj život stůj co stůj.

Jsem šťastná, když je šťastný on. A naopak.

Aspoň dřív to bývalo i naopak.

Brant mě pustí a ze záhybů látkového ubrousku si vybalí vidličku. „Takže s tou pěstounskou péčí…“

Žaludek mi udělá přemet. Brant nepatří k těm mužům, kteří touží po dětech. Už od začátku, když jsem s tím přišla, měl ten přístup ber nebo nech být. Vždycky mi dával najevo, že tohle je na mně.

Po té hysterektomii jsme si začali zjišťovat možnosti adopce, ale dozvěděli jsme se, že by trvalo tak deset let, než by nám svěřili zdravé miminko. A tak jsme to vzdali a přesvědčili se navzájem, že si vystačíme sami. Ospravedlňovali jsme si to, jak se jen dalo.

„Možná je to znamení osudu,“ prohlásil tehdy Brant. „Všichni nejsou stvoření k tomu, aby z nich byli rodiče.“

Sám se s tím vyrovnával tak, že se ponořil do práce. Začal přijímat ještě víc mezinárodních zakázek, cestoval pokaždé, když se mu naskytla příležitost, a mě bral s sebou. Poznat svět a opustit ten starý mi pomohlo tolik nemyslet na fyzickou prázdnotu, která po našem rozhodnutí zůstala. Ale jen na čas.

Ta prázdnota se nakonec znásobila, a čím větší byla zima, tím víc se to zhoršovalo. Možná za to mohly ty holé stromy v lese kolem našeho domova. Touhle roční dobou vypadal les pustě a mrtvě – stejně jako moje ztracená děloha.

Snažila jsem se nemyslet na to, že kdybychom se tehdy nechali zapsat na čekací listinu, už jsme mohli mít dítě.

Tohle s člověkem dělá strach. Přiměje ho zpochybňovat, co chce a co si myslí, že chce.

„Štve mě, že nevím, co můžu čekat, kdy nám to schválí a tak vůbec,“ ozvu se. „Ale je to i vzrušující, ne? Trochu jako dobrodružství.“

„Ty si to idealizuješ,“ vyčte mi Brant, jako už mockrát předtím, vlídně, ale pevně. „Mám jen strach, že k tomu děcku přilneš a pak se něco pokazí.“

„Já mám zase strach, že někde je dítě, které nás potřebuje,“ namítnu. „Takže můj strach převáží ten tvůj.“

Mrknu na něj, abych to trochu odlehčila.

Brant se usměje, sevře rty, jako by přežvykoval, ale oči se mu v koutcích svraští, jak se ponoří do svých myšlenek. Jsem s tímhle mužem už většinu svého dospělého života, takže ty jeho úvahy téměř dokážu číst.

Zvládneš to tady doma sama s dítětem, až budu cestovat?

Nebude ti vadit, že už nemůžeš jezdit po světě se mnou?

Chápeš dobře, čeho všeho se kvůli tomu budeš muset vzdát?

Co když si to dítě nedokážeme zamilovat?

Co když bude mít problémy, se kterými si nebudeme umět poradit?

Když mi tyhle otázky položil, jako už tolikrát v minulosti, pokaždé jsem mu dávala stejnou neměnnou odpověď: Nech ty starosti na mně.

Neexistoval scénář, který bych si za bezesných nocí nepřehrála – a v poslední době, kdy Brant často zůstával přes noc v ateliéru, aby dokončil svou poslední zakázku, projekt Ohňostroj marnosti, jsem většinou spát nemohla.

Manžel se soustředí na večeři, už zase se stáhl do své introvertní ulity. Já myslím na to, co jsem objevila v jeho zásuvce na ponožky, a od té doby se na to snažím nemyslet.

Potřebujeme škrtidlo, a rychle, protože už ho ztrácím.

KAPITOLA 3

Wren

Dala bych nevím co za to, kdybych mohla brát všechno tak jednoduše jako Sage.

Žaludek mi nepřestává kručet, v hlavě mi nepřestává bušit a Sage nepřestává zpívat.

Scházejí mi asi tak dvě vteřiny od toho, abych se rozkřičela na tu jedinou osobu, kterou můžu nějak ovládat, než ty myšlenky násilím odsunu a vydám se k okýnku nad dřezem. Zadívám se přes nařasenou záclonu k lesu, tak jako už mockrát předtím. Nějaká malá částečka ve mně doufá, že se máma a Evie najednou vynoří a poběží vyčerpaně k chatě, šťastné, že jsou konečně po té namáhavé cestě zpátky doma.

Každou noc, kdy jsem ležela v posteli, jsem si představovala, jak se obě vrací, a probouzela jsem se s tvářemi, na kterých zasychaly slzy. Nikdy jsem nebyla mámin mazánek jako Sage, ale v poslední době už mi trpělivost vydržela stěží do večera.

A to nebylo jediné, co se v poslední době vytrácelo.

Taky moje naděje.

A moje tělo.

Naše zásoby.

Tenhle život.

Všechno se prostě… ztrácelo.

Brzo už tady nic nezbyde.

Při pomyšlení, že se tady pomalu vytrácím, že umrznu nebo umřu hlady stejně jako má naivní sestřička, se mi žaludek kroutí. Jenže při pomyšlení, že bych měla opustit chatu a vydat se přes les jinam, mi srdce vyskočí z hrudi a praští sebou o zem.

Nesmíme chodit přes les, a i kdybychom se odvážily, nevíme kam jít. Nejspíš by nás dostal nějaký hladový kojot.

Jestli mám umřít, radši chci umřít tady, vedle kamen plných sazí, které nás udržují v teple a vaří naše jídlo, vedle kterých jsme stovky a stovky hodin poslouchaly máminy příběhy. Radši umřu se svými potrhanými knížkami a náčrtníky a sbírkou panenek, které jsem svým mladším sestrám během let našila. Radši umřu zabalená do jedněch z maminčiných starých šatů a budu vdechovat její levandulovou vůni mýdla z kozího mléka, než abych ležela na zemi pokrytá větvičkami a spadaným listím.

„Sage, dost!“ Můj hlas se rozlehl srubem a polekal ji tak, že ztichla. Možná bych ji měla nechat zpívat, třeba jí to přináší aspoň trochu radosti, ale už se stmívá. Čím dřív půjdeme do postele, tím dřív si budeme moct odpočinout od toho nekonečného dne. Tím dřív se přestaneme cítit tak hladové, unavené, tak osamělé.

Zamířím ke dveřím, zajistím zástrčku a zatáhnu závěsy na okénku, jako to za soumraku vždycky děláme.

„V noci se dějí zlé věci,“ varovala nás vždycky máma. „Tma vzbuzuje v lidech troufalost dělat to, při čem by se za denního světla za nic na světě nenechali přistihnout.“

Nikdy neřekla, co přesně má na mysli. Nechtěla jsem to vědět – ale mohla jsem si to jen představovat.

„Svět je zlý, holčičky moje,“ tvrdila máma, když nám před spaním odhrnovala vlasy z čela a líbala nás na baculaté tvářičky vonící mýdlem. „Tady jste v bezpečí. Se mnou. Nikdy nedovolím, aby se vám něco stalo.“

Plameny v krbu praskají a umlklá Sage se s hadrovou panenkou v podpaží zhoupne na křesle, aby se ve slabém světle ohně zadívala na skládanku na stole.

Převléknu se v rohu místnosti za otevřenými dveřmi skříně. Šaty mi sklouznou na podlahu. Přetáhnu si přes hlavu jednu z máminých nočních košil, shrnu si ji po hubených bocích, až se její krajkový lem dotkne mých chodidel. Naberu si do dlaní husté vlasy a stáhnu si je volně v týle, než se vydám k umývadlu.

Vedle vědra s donesenou vodou stojí stará zavařovačka s našimi kartáčky na zuby. Vytáhnu z ní ten svůj, neonově zelený. Vždycky mi připadalo zvláštní, že všechno tady doma je bílé, krémové, hnědé nebo šedé – krásně matné, ale kartáčky hýří nádhernými barvami. Podobně jako ty voskovky, které máma přinesla Evie k pátým narozeninám.

Přivezl je Zásobovač – ten, se kterým se máma setkávala každých pár měsíců, když jí vozil jídlo. Neřekla nám odkud, jenom že existují obchody a místa, kde takové věci prodávají. A na jiných místech zase prodávají krmení pro naše slepice a kozy a látky a nitě a jehly, které jsme potřebovaly, abychom si mohly šít šaty.

Jednou jsem se mámy zeptala, jestli mě někdy vezme do obchodu, abych si mohla vybrat nový střih šatů nebo nějakou látku, která nebude drobně květovaná, ale jí vhrkly do očí slzy. Místo odpovědi mě poslala loupat brambory k večeři a pak si začala pobrukovat Prosté dary.

Milovala jsem ji tak, že už jsem ji tím nechtěla rozrušovat. A respektovala jsem ji tak, že už jsem to nikdy nezkusila znovu.

Přidržím si noční košili rukou a svezu se k teplu plamenů z krbu vedle své tiché sestry. Prohrábnu pohasínající oheň. Přiložím do něj další tři polínka, mělo by to vydržet příštích pár hodin, a pak přejdu po dřevěné podlaze ke své posteli v rohu a natáhnu si ty nejteplejší vlněné ponožky.

„Měla by ses umýt,“ doporučím Sage, když o chvíli později zalezu pod máminu oblíbenou pokrývku.

Sage se natáhne po dalším kousku skládanky a zívne. „Nejsem unavená.“

„Jo,“ protočím panenky a dodám: „Dobře, jak chceš.“

Sage položí dílek puzzle na místo a vydechne. „Už se nevrátí, že ne?“

Posadím se, přitáhnu si pokrývku k pasu a uvažuju, co odpovědět.

„Jak je to dlouho, Wren?“ zeptá se Sage.

Asi by mě nemělo překvapit, že jsem jediná, kdo tady počítá dny. Sage většinou ani neví, který je zrovna měsíc, a proč by měla? To já byla vždycky strážkyní kalendáře. Sestra jen myla nádobí a přinášela vejce z kurníku a roztahovala rty do sladkého zaculení, které ji osvobozovalo od všech dalších povinností.

„Už je to… dost dlouho.“ Neřeknu, že dneska je to sedmdesát tři dní.

„Neměla by už pro nás máma někoho poslat?“ Sage se ke mně obrátí a tiskne si tu směšnou hadrovou panenku k hrudi, jako by jí bylo osm, ne osmnáct.

„Nikdo tady ještě nikdy nebyl. Koho by poslala?“

Sage zvedne kostnatá ramínka k uším, až se její tmavé vlasy, rovné jako hřebíky, zaboří do prohlubní pod klíčními kostmi. „Nevím… Zásobovače?“

„A jak by věděl, kde nás hledat?“ Tuhle otázku už jsem si pár týdnů kladla taky, ale vždycky jsem dospěla ke stejnému závěru. Máma vždycky dbala na to, aby nikdo nevěděl, kde jsme. Pokaždé, když se měla setkat se Zásobovačem, byla pryč aspoň pár hodin. Všechny věci nám přivezla postupně na dvou červených kárách a nikdy nám nedovolila jí pomoct. Sage nebyla dost silná, aby takovou cestu zvládla, a já musela hlídat Evie. A pak, pro dívky není bezpečné být po setmění v lese.

Je toho tolik, co by se nám v lese mohlo stát – můžou tam být lidé se zbraněmi nebo divoká zvířata. Aspoň tak jsem si to představovala, i když jsem za svých skoro dvacet let života nic z toho nikdy neviděla.

Sestra neodpoví, jen dál houpá svou panenku a sleduje, jak plameny zevnitř olizují krb.

Natáhnu se na záda, přikryju se až po krk a otočím se na bok. Těžká víčka se mi pomalu zavírají.

„Myslíš, že se jim něco stalo?“ ozve se Sage, když už skoro spím.

Obočí se mi stáhnou, i když oči nechám zavřené. „Sage, běž si lehnout. Prosím. Promluvíme si ráno.“

Chatu vyplní zaskřípění houpacího křesla a tiché zadunění hadrové panenky, která právě dopadla na dřevěnou podlahu.

„Potřebuju na záchod,“ oznámí Sage slabě, protože ví, že to odkládala moc dlouho.

Musím v sobě sebrat všechnu energii, abych se dokázala překulit na druhou stranu. Když otevřu oči, vidím sestru, jak stojí vedle mé postele a zoufale pomrkává.

„Už jsem na noc zamkla. To sis nemohla dojít dřív?“ vyčtu jí.

„Já vážně musím.“ Kousne se do spodního rtu. Přešlapuje z nohy na nohu, tiskne si dlaně přes šaty ke svým intimním místům. „Nebo se počurám.“

Odhodím pokrývku a vstanu z postele. Sage měla problémy s močovým měchýřem, co se pamatuju. Když byla malá, nevnímala, že se jí chce, a když konečně šla na malou, brečela, že ji to pálí, takže příště to odkládala ještě déle. Máma si pak pro ni u Zásobovače začala objednávat antibiotické tablety.

Ty nám minulý měsíc došly.

Poplácám ji po rukou, popadnu z háčku u dveří kabát a zapálím petrolejku. Pak se podívám z okna a odjistím závoru. V šeru bezměsíčné noci se vydáme přes trávu kolem kozí ohrady, projdeme mezi kurníkem a kůlnou a konečně jsme u latríny na okraji našeho pozemku.

„Tak dělej,“ houknu na sestru a přidržím jí dveře. Pak si obejmu pažemi tělo a snažím se zahřát, i když se mi mráz propaluje přes kabát a zakusuje se do tenké noční košile. S drkotajícími zuby se Sage zeptám, jestli už skončila.

„Skoro!“

Obejdu latrínu k jižní straně v naději, že se trochu schovám před krutým severním větrem. Odtamtud se zadívám k temnému lesu Stillwater, k té mýtině, na níž před sedmdesáti třemi dny zmizely máma s Evie.

Kdybych věděla, že je vidím naposledy, aspoň bych jim ještě jednou pověděla, že je mám ráda. Mohla bych políbit Evie na její baculaté prstíky a obejmout mámu tak pevně, až by mě od sebe musela odstrčit, protože by nemohla dýchat.

Poděkovala bych mámě za všechno. Za její ochranu před zlem světa. Za teplá jídla a teplé šaty, za úkryt před zimou. Za veselé písničky a dojemné ukolébavky. Za knížky, které během nekonečných letních dní krmily mou fantazii a umožňovaly mi uniknout do jiných světů. Za příběhy o jejím krásném dětství, kdy svět byl lepší a vlídnější, o příbuzných, s nimiž jsme se nestačily setkat předtím, než se svět změnil v chamtivý a chladný.

Ale hlavně bych jí poděkovala za její bezpodmínečnou lásku.

Dveře latríny se skřípavě otevřou. Hned se jich zmocní vítr a bouchne s nimi o stěnu budky.

„Wren?“ zavolá Sage.

„Tady jsem.“ Vynořím se zpoza rohu a vezmu ji za ruku, vedu ji zpátky do srubu. Cestu nám osvětluje teplá záře plamenů z krbu za oknem. „Už je ti líp?“

Sage přikývne.

„Slibuju, že si ráno promluvíme,“ prohodím v půli cesty. Nevím, čím bych ji mohla uklidnit, když se už týdny snažím – marně – uklidňovat sama sebe, ale udělám všechno, abych ty její sladké oči v barvě kávy nepřipravila o poslední zbytky naděje.

Když vejdeme dovnitř, pověsím nám kabáty a Sage se převlékne do noční košile, bílé bavlněné s krajkovým lemem, která bývala moje. Dívám se, jak si přes ponožky, které už má na nohou, natahuje ještě jedny, vlněné šedivé.

Naposledy zamknu dveře na noc a nechám za nimi ticho, které mi připomene, jak osamělé jsme na tomhle světě. Na tomhle kousku země, kterému máma vždycky říkala „náš kousek ráje na zemi“ a „místo, kde nám nikdo neublíží“.

Zvednu ze země Sageinu panenku a položím ji na polštář vedle ní. Slibuju si, že zítra k ní budu hodnější. Možná jí zazpívám nějakou máminu oblíbenou písničku a pokusím se ji nějak rozptýlit, i kdyby jen na chvíli.

„Nedovolím, aby se nám něco stalo,“ slíbím jí, když ji o chvíli později přikryju a políbím na čelo, jako nám to vždycky dělávala máma. „Věř mi.“

Když se vrátím do postele a zalezu pod pokrývku, přetáhnu si ji až přes hlavu a snažím se najít útěchu v teple vyzařovaném vlastním tělem.

Neumřeme.

Ne tady.

Ne takhle.

Ne v chladu a osamělé a zapomenuté.

To by máma pro svoje zlatíčka nechtěla.

KAPITOLA 4

Nicolette

„Myslel jsem, že to jámám být dneska nervózní.“ Brant mi položí dlaň na kříž a podá mi skleničku šampaňského.

Nabídnu mu váhavý úsměv a chci odpovědět, ale manžel mě nakormidluje k nějakému chlapíkovi v obleku s vestičkou a ženě ověšené od hlavy až k patě diamanty a prolité parfémem Givenchy.

Dnes večer tu jsou samí kupci, prodejci nebo upřímní milovníci fotografického umění. A taky, jak předpokládám, jedna milovnice mého manžela.

„Nicolette? Bože, tak dávno jsme se neviděly!“ Jedna bývalá kolegyně z Galerie Berkshire popojde ke mně, položí mi dlaň na paži a políbí mě na levou tvář.

Její jméno se mi hned nevybaví, protože jsem ji poznala už před lety a vídala ji jen krátce. Nepracovala jsem tam moc dlouho, když se na schůzku s ředitelem dostavil jistý hezký fotograf, který odešel s mým číslem na mobil a příslibem společné skleničky příští pátek.

M… její jméno určitě začíná na em!

Mariah… Marie… Marin?

To je ono.

„Marin,“ pronesu se stejným předstíraným vzrušením, s nímž jsem si vystačila celý večer. „Tak ráda tě vidím. To je báječné, že jsi přišla.“

Ruka s upravenými nehty zakryje výstřih s pihovatou pletí. „Brant Gideon a Bellhaus? Prosím tě! To bych si nenechala ujít ani za nic na světě! Tohle je bomba. Pamatuju si, když teprve začínal. Ten nejvíc sexy chudý umělec, jakého jsem kdy viděla… A pak ses musela objevit ty a vyfouknout mi ho!“

Marin mě hravě plácne.

„Vždyť ty víš, že jen žertuju.“ Nakloní hlavu ke straně a její úsměv se vytratí. „Vy dva se k sobě tak nechutně hodíte. Jsem ráda, že jste se dali dohromady! Ale slyšela jsem, že už nebydlíte ve městě. Tak kde teď máte základnu?“

Upiju z flétny šampaňského. „Na severu.“

Marin si mě prohlíží s přimhouřenýma očima. „Páni! To bych nečekala.“

Nazdvihnu obočí a prohodím: „Vážně ne?“

Marin pokrčí rameny. „Myslela jsem, že si vyberete něco… exotičtějšího? Vzhledem k jeho profesi.“

„Často cestujeme, ale manžel má rád samotu. Když zrovna nefotí,“ odpovím.

„Ale co ty?“

Zaváhám. Její otázka je poněkud vtíravá, vzhledem k tomu, že mě neviděla od mých dvaadvaceti.

„Promiň.“ Mávne rukou. „Jenom… jenom si vzpomínám, jak jsme pracovaly společně, a tys vždycky vykládala, že chceš mít byt s vyhlídkou na Central Park. Vyprávělas mi, že ses v tomhle městě narodila a vyrostla a chceš tady taky umřít.“

Ano. To jsem tvrdila všem. Už jsem na to úplně zapomněla.

Usměju se a zvednu sklínku. „Když chceš Boha rozesmát, máš mu povědět o svých plánech, je to tak?“

Marin se zasměje, i když si nemyslím, že můj komentář byl až tak vtipný. A pak si všimnu, jak se dívá na mého manžela.

„Asi bych měla vyrazit na obchůzku,“ ozve se a poplácá mě po zápěstí. „Jsem tady jen pracovně. A taky abych hltala očima tvého muže, samozřejmě.“

Marin na mě mrkne, než se vydá pryč, a já si začínám vybavovat její smysl pro humor i to, jak jsem nikdy nedokázala poznat, jestli si dělá legraci nebo jestli to myslí vážně.

Nechám to plavat. Marin mě ničím neohrožuje. Vůbec není jeho typ.

Vždycky je tak hlučná. A pokaždé, když jsem s ní mluvila, trousila jména známých osobností. Brantovi nikdy nezáleželo na tom, aby se vyšplhal výš po společenském žebříčku – to jsem na něm milovala hned, jak jsme se setkali. Vůbec netušil, kdo jsou mí rodiče, a to ho stavělo o stupínek výš než všechny ostatní muže, které jsem kdy poznala.

Stojím uprostřed místnosti plné vzdáleně povědomých cizinců, všech těch, kdo jsou na Manhattanu „ti důležití“, a pozoruju, jak pohledy všech ulpívají na mém manželovi, který vystoupil ze své introvertní ulity a hraje svou roli význačného charismatického umělce. Lidé se tlačí kolem něj, visí na každém jeho slově, jako by se s nimi dělil o ty nejúžasnější pravdy, jaké kdy slyšeli.

A on je obdařuje vřelými úsměvy i občasnými stisky rukou, zatímco mluví o svém fotografickém projektu Ztraceno v přírodě – tom, na němž pracuje od chvíle, kdy jsme se odstěhovali z města.

Je to jeho životní dílo, brilantní a úchvatné.

Já jen netušila, že na něm stráví teď už skoro deset let života a pořád to nebude u konce.

Přejíždím očima místnost, až najdu svůj portrét. Brant mě vyfotil, jak stojím bosá v potoce, vycházející slunce se dotýká mého temene a já si držím v rukou nabírané šaty. Právě k němu přistoupila osamělá žena v dlouhých černých šatech, se sklenicí červeného vína v ruce a diamantovým náramkem visícím na jejím levém zápěstí.

Prohlíží si moji fotografii.

Já si prohlížím ji.

Zdrží se před snímkem trochu moc dlouho, než se přesune k dalšímu – k tajemnému snímku lesní mýtiny – a pak dál a dál. Za pár minut se ale zase vrátí ke mně.

Zírám na ni. Nedokázala bych se odvrátit, ani kdybych se snažila.

Je to ona?

Ta žena, se kterou se schází můj manžel? Ta, se kterou možná zplodil dítě?

Posuzuje mě tak, jako posuzuje milenka manželku svého milence?

Její onyxové vlasy jsou jako lesklý závěs, zakrývají jí polovinu tváře, dole jsou přísně zastřižené do jedné roviny. Je tím vážným, inteligentním, snobským newyorským způsobem okouzlující, vyzařuje eleganci a půvab.

Nevím, jak dlouho ji studuju, zatímco ona studuje mou fotografii, ale srdce mi spadne na podlahu a krev ztuhne v žilách, když vidím, jak se k ní blíží můj manžel.

Jejich pohledy se setkají, Brant se usměje a nakloní se k ní, políbí místečko mezi jejími rty a tváří – nejen vzduch mezi nimi. Když se dají do hovoru, Brant se dotkne jejího předloktí, oči se mu rozšíří a s každým slovem jsou výmluvnější. Jako by pro něj neexistoval nikdo jiný než ona.

Nechává se jí naprosto okouzlit.

A já poznávám ten pohled, který mu černovláska věnuje – stejným jsem ho sledovala já, když jsem byla mladá, když jsem se nechala polapit do jeho motýlí síťky.

Kolem nich dvou se protáhne pár hostů, což Branta přiměje přistoupit k jeho společnici blíž, aby jim udělal místo.

Zpátky už ale neucouvne.

Zůstane stát v jejím osobním prostoru, jako by se důvěrně znali, jako by se tam cítil dobře.

Bublinky šampaňského mě šimrají v břiše a já se rozhlédnu po nejbližším záchodku pro případ, že bych ho potřebovala.

Brant je vždycky okouzlující, to se musí nechat. Srdečný a sympatický. Jenže na žádné autogramiádě, výstavě a křtu jsem ho neviděla chovat se tak, jako se teď chová k téhle ženě.

Přísahala bych, že se mu dolíčky prohlubují a že v jeho azurově zelených očích se objeví výraz, který vnímám i přes celou místnost.

„Jsi v pořádku?“ Ucítím horký dotek dlaně na svém rameni, a když natočím hlavu, uvidím vedle sebe Marin. „Vypadáš, jako by se ti zvedal žaludek.“

Donutím se k úsměvu a zavrtím hlavou. „To je tím šampaňským. Asi mi nesedlo.“

Marin povytáhne obočí a pak se rozesměje, až jí ten zvuk vybublá nosem. „Zlato, to je Cristal. Ten sedne každému. Vážně jsi v pořádku?“

Brant a ta žena jsou dál ponoření do hovoru, i když v téhle chvíli už to spíš vypadá, že jsou ponoření do svého malého světa.

Moje krev, ještě před chvílí ledová, teď začíná vřít, propaluje se mi zespodu do kůže. Kdybych nebyla dáma, šla bych se ho zeptat, co to má do hajzlu znamenat.

Jenže to tady neudělám. Neztropím mu scénu před lidmi, kteří můžou podpořit nebo pohřbít jeho příští kariéru, to, oč celý život usiloval.

Marin sleduje můj pohled a rychle si skládá dohromady to, co odmítám vyslovit nahlas.

„Ta tmavovláska?“ Pokývne jejich směrem. „Je to fotografka. Má podobný styl jako Brant. Myslím, že je to prostě jeho velká fanynka. Pořád chodí do Berkshire a snaží se nás umluvit, abychom nabízeli její práce.“

„Jak se jmenuje?“ Tohle je možná má jediná šance to zjistit.

„Clara Brieseová.“

Obtisknu si to jméno do paměti, v duchu si opakuju pořád dokola pro případ, že bych to někdy v budoucnu potřebovala vědět.

„Předtím zírala na mou fotku,“ ozvu se, i když nevím, proč to před Marin přiznávám, nebo jestli to vůbec něco znamená. Když to vyslovím nahlas, jako bych tím jen stvrdila, že je hloupost z toho něco vyvozovat.

Marin se zasměje. „Asi se jí líbíš.“

V duchu její poznámku zavrhnu jako příliš jednoduché a optimistické vysvětlení, nic, co by zaplašilo moje obavy.

„Chodí se ženami,“ dodá Marin. „Výhradně se ženami. A teď už se k nám blíží pan Božský.“ S těmi slovy ucouvne do davu.

Podívám se stejným směrem jako ona a zjistím, že ke mně míří můj manžel.

„Jsi v pořádku?“ zeptá se, když se zastaví vedle mě. Nadechnu se známé vůně jeho kolínské, která mi naplní plíce. Je to ta smyslná dřevitá vůně, která mě dřív uklidňovala, protože mi připomínala domov.

S úsměvem přikývnu, protože se cítím mnohem líp než před pěti minutami. „Ovšem, a ty?“

„Jistě.“

Manžel si mě zkoumavě prohlíží.

„Jestli se necítíš dobře, stačí říct. Můžeme hned odjet,“ navrhne mi.

„Neblázni. Tohle je tvůj večer. A mně je dobře,“ zalžu.

Brantův obličej se rozzáří, i když ne ani z poloviny tak, jak zářil před Clarou. Aspoň už ale vím, že on není její typ.

„Víš, tenhle večer je úžasný a čekal jsem na něj tak dlouho,“ prohodí. „Stejně ale nemůžu přestat myslet na to, že to nejúžasnější v téhle místnosti stojí teď přede mnou.“

Nakloní se a jeho rty zlehka přejedou po mých, zatímco mě prsty jemně pohladí po tváři.

„Ty nejsi jen má múza,“ zašeptá. „Jsi moje všechno. Nic z toho tady bych bez tebe nedokázal.“

Ještě před rokem bych mu věřila – jako jsem mu věřila vždycky.

Jenže po tom, co jsem v zásuvce jeho komody našla pod koženým diářem fotografii holčičky s pískově plavými vlasy a Brantovýma azurově zelenýma očima, už nevím, jestli mu můžu věřit.

Brant mě políbí ještě jednou a přejede mi prsty po paži až dolů. Nakonec mi stiskne ruku. „Zrovna přišel Moffatt a vypadá to, že má dost těžké kapsy. Asi bych ho měl jít pozdravit…“

Usměje se na mě a čeká, že se k němu přidám. Přinutím se k tomu a hrudník se mi sevře.

Brant mi nabídne rámě a pokývne na mě. „Pojď se mnou. Představím tě.“

Strávila jsem většinu dospělého života tím, že jsem tohohle muže následovala na marocké bazary a řecké útesy, šla za ním mezi trosky mayských staveb a do bujné amazonské džungle. Odešla jsem z Manhattanu – jediného domova, jaký jsem kdy poznala –, protože to po mně chtěl. A pak jsem pro nás vytvořila naši malou domácí nirvánu v té díře na severu státu New York, v Brantově rodném městečku, a ignorovala jsem hlodající stesk po domově, který mě nikdy tak úplně neopustil. Každý večer jsem mu vařila jeho oblíbené gurmánské pokrmy a snažila se oblíbit si jeho milovaný jazz. Milovala jsem se s ním, když jsem cítila, že se potřebuje uvolnit, přestože jsem na to sama zrovna neměla náladu. Nosila jsem mu kafe, když pracoval do noci, masírovala mu ramena, když strávil až moc hodin shrbený nad svým počítačem a upravoval fotky.

Jediná věc, kterou jsem mu nikdy nemohla dát, bylo dítě.

Ničí mě vědomí, že nějaká jiná žena mohla.

Vsunu svou paži pod jeho a pohřbím úzkost v sobě. Cítím se jako podvodnice, když mě Brant představuje realitnímu magnátovi Robertu Moffattovi a jeho okouzlující mladinké manželce, čistokrevné a těhotné hvězdě společenských akcí Temple Rothschild-Moffattové. Ani třetí trimestr jí očividně nebrání v tom, aby se od hlavy k patě oblékala do modelů od Versaceho a chodila na patnácticentimetrových jehlách.

Rozhovor Branta s Robertem ke mně doléhá jen vzdáleně. Temple se omluví a zmizí, a můj pohled zase přejíždí po galerii, prozkoumává každou hezkou ženu v místnosti.

Štíhlounká blondýna se štólou z umělé kožešiny.

Intelektuálsky působící bruneta s rudě nabarvenými rty a brýlemi bez obrouček.

Dámička s levandulovým přelivem, která hází pohledy po mém manželovi, když si myslí, že se nikdo nedívá.

Může to být kterákoli z nich.

Anebo žádná.

Vím jen jedno: Potřeba zjistit, kdo ta ženská je, pohlcuje všechny moje ostatní myšlenky.

Na kříži ucítím Brantovu dlaň. Přitáhne si mě blíž. Místnost se začne točit, dech se mi krátí, nad obočím mi vyraší kapky svědivého potu.

„Pardon,“ přeruším jejich hovor a vyrazím k východu. Nikdy předtím jsem záchvat panické ataky neměla, ale jsem si jistá, že teď mě čeká můj první.

Prosinec je v půlce a chodníky jsou poprášené sněhem. Těch pár okolních krámků už má na noc zavřeno, ale ve výkladech blikají vánoční svíčky, na prosklených dveřích visí adventní věnce. Tyhle věci ve mně vždycky dřív probouzely hřejivý pocit, který se mi šířil celým tělem.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Dívky z lesů.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.