Kereen Gettenová

When Life Gives You Mangos

WHEN LIFE GIVES YOU MANGOS

Copyright © 2020 Kereen Getten

All rights reserved.

Translation © Lenka Faltejsková, 2021

Cover illustration © Dao Linh

ISBN 978-80-242-7791-2

Tristanovi

a dětem, které sní

1. kapitola

Dneska má do naší vesnice přijít nová holka. Prý má kudrnaté vlasy, vyčesané do dvou afro drdůlků, ozdobených velkými bílými mašlemi, a k tomu sluneční brýle „kočičí oči“ jako nějaká celebrita. Aspoň podle Gaynah. Já ji zatím neviděla. Prý ji zahlédla, když vystupovala z městského autobusu u kruhového objezdu. Doprovázela ji nějaká paní, zřejmě její máma. A obě prý vyrazily po cestě sem nahoru k nám.

Všichni jsou bez sebe. Větší vzrušení jsme tady nezažili, každý to chce vidět na vlastní oči. Během několika minut už všechny děti čekají u cesty. Dohadujeme se, proč asi přichází a co tu chce.

K nám do vesnice Sycamore Hill nikdo cizí nechodí. Od té doby, co se rozšířily ty řeči o čaroději. Naposledy sem zavítali dva turisti s videokamerami. Chtěli navštívit muzeum Boba Marleyho a ztratili se. My si ale myslíme, že byli spíš zvědaví na mého strýčka Eldoratha a chtěli se s ním za každou cenu setkat. On totiž vidí duchy.

Podle mě je to nesmysl. Podobné řeči naší komunitě leda přinášejí ostudu a v lidech vyvolávají strach. Nejvíc bylo slyšet pastora Browna. Každého, kdo tvrdí, že vidí duchy, označuje jako neznaboha. Navíc všude vykládá, že strýček mezi nás pozval zlo. A tak Eldorathovi začali přezdívat čaroděj.

Zato ti turisti z toho byli u vytržení – strejda jim připadal jako lákavá atrakce. Chtěli se ho zeptat, jestli vidí i jejich matku, otce nebo nejlepšího kamaráda, co už umřeli. Jenže promluvit s Eldorathem se hned tak někomu nepodařilo. Jeho dům stál vysoko na úpatí naší hory a opouštěl ho jen velmi zřídka. Navíc nám pastor Brown nakázal, že nesmíme nikomu prozradit, kde bydlí.

A tak ho ti dva nenašli, přesto jsme od nich dostali cukrátka jako poděkování, že jsme jim ukázali cestu. Gaynah ta svoje zahodila, dotklo se jí to.

„To si jako myslí, že jsme nikdy neviděli bonbón?“ rozčilovala se. „Brácha mi posílá americký sladkosti každej měsíc.“

Ta nová bude v naší vesnici teprve druhá návštěva za poslední rok, tím pádem nikdo nemluví o ničem jiném. Jestli je pravda, co se šušká, a vážně u nás zůstane, mohlo by to změnit celé léto.

Tady se totiž nic zajímavého neděje. Dospěláci sbírají ovoce a prodávají ho a pár jich pracuje ve městě ve velkých hotelích. A někdo chodí ráno rybařit, třeba můj táta. Když něco chytí, prodají to na trhu ve městě. Dřív jsem ho doprovázela, a než se s loďkou vrátil ke břehu, surfovala jsem. Jenže to už teď nedělám, a tak můžu leda okounět u řeky a sem tam si zahrát nějakou hru. Většinou tu nic moc jiného neděláme. Prostě sedíme a čekáme, až se něco stane.

Proto jsme z nečekané návštěvy celí pryč. Odkud je? Kde se tu bere? Je skutečná? Gaynah totiž taky jednou tvrdila, že u kvajávy paní Geeové narazila na mimozemšťana. Měl prý osm nohou a tři oči a chtěl po ní, aby o něm nikomu neříkala, protože měl z lidí strach. Jenže jak je pro ni typické, vyklopila to každému na potkání.

„Víš určitě, že je ta holka skutečná?“ ptám se jí a odhrnuju si ze zpoceného čela kudrnatou ofinu, která se mi ještě ráno náramně zamlouvala.

Kamarádka vykulí velké hnědé oči. Co si to dovoluju, nevěřit jí? Pohodí dlouhými narovnanými vlasy, které se jí do večera stejně zase zkroutí.

Ne že bych nevěřila, že se k nám někdo vypravil. Spíš mě štve, že Gaynah musí být u všeho, co se na kopci šustne, a nám to většinou vypráví, až když už je po všem, proto to pokaždé prošvihneme. Takže ta cizí holka je možná skutečná – a možná taky ne –, každopádně je léto a stejně nemáme co dělat.

Bylo by fajn, kdyby k nám někdo přišel. Třeba nám ukáže nějaké hry, které neznáme, nebo nám bude vyprávět o místě, odkud pochází. A třeba bude mluvit jiným jazykem nebo umět něco, co nás může naučit. Představuju si všechny ty možnosti a začínám být nedočkavá.

Je poledne, slunce teď praží úplně nejvíc. Pálí, jako kdyby mi někdo držel ruce nad ohněm. Tady venku není kam se schovat, a tak se v tom nemilosrdném žáru škvaříme u silnice.

Otřu si zpocené čelo a oklepu mokrou ruku. Gaynah se zašklebí, jako kdyby se dívala na něco strašně nechutného.

„Není to jen tak nějaká holka z ostrova,“ prohlásí tím svým nafrněným tónem. Posune si kabelku na rameni. Tu jí poslal bratr z Ameriky a ona bez ní nedá ani ránu.

„Podle mě je z cizí země.“

Protočila jsem panenky. Takže teď ještě navíc cizinka! Za chvíli začne tvrdit, že to je další mimozemšťan. Koutkem oka zahlédnu, jak Calvin odchází z domova se surfem v podpaží. Krátké černé vlasy se mu lesknou na slunci, které hází prasátka na jeho hnědou kůži.

Zacloní si oči a zavolá na svého vytáhlého kamaráda Antona. Jeho táta je policajt. Anton si posune brýle na nose a jde za ním.

Cestou na mě Calvin kývne. „Jdeme surfovat. Nechceš taky?“

Sklopím oči a zavrtím hlavou.

„Bude tam s náma Antonův brácha, kdyby tě to zajímalo, protože táta by mě bez dozoru nepustil.“

Nakreslila jsem prstem do prachu obličej, abych se na něj nemusela dívat. „Nejdu.“ Ve skutečnosti by mi teď v moři bylo nejlíp. Potím se a moje tělo volá po ochlazení.

Pokrčí rameny. „Budu to pořád zkoušet, dokud si to nerozmyslíš.“

Gaynah vedle mě strne. „Takhle prošvihneš tu novou holku.“ Našpulí rty, myslí si totiž, že tím dosáhne úplně všeho.

Calvin jí ani neodpoví. Třeba ji neslyšel, nebo je mu nějaká cizinka ukradená.

„Budu mu o ní zítra vyprávět, až budeme hrát,“ ozvu se, protože je mi jí trochu líto. Chystáme se hrát hru „utrhni list“, to v létě dělají všechny děti tady na kopci. Kamarádka se ušklíbne. „Jestli si na to vzpomeneš.“

„To myslíš vážně?“ procedím přes zaťaté zuby. Máma mi říká, že mám přemýšlet, než něco vypustím z pusy. „Když se na pět vteřin zastavíš, zareaguješ pak úplně jinak.“ A tak počítám, zatímco Gaynah si hraje se zapínáním kabelky a uhlazuje si modré šaty.

Jedna.

Dvě.

Tři.

„Jo, myslím. Všichni přece vědí, že si nic nepamatuješ.“

To není pravda, některé věci si pamatuju! Například kdy se ke mně chová jako kamarádka, a kdy ne. Pamatuju si, co se stalo před pár týdny, dokonce i minulý měsíc. A pár věcí z loňského roku.

Pamatuju si, že se jmenuju Clara Dee-Hensonová a je mi dvanáct. Vím, že žiju na malém ostrově, který turistům připadá exotický. Vím, že jsem každé ráno chodila s tátou na pláž, a zatímco rybařil, surfovala jsem. Jenže teď už to nedělám. Z nějakého důvodu se mi vymazala paměť – zapomněla jsem všechno, co se stalo loni v létě.

Někdy se vzpomínky vracejí po kapkách, jako když uniká voda z netěsnícího kohoutku. Jindy mi mezery doplňuje máma. Třeba řekne: „Strávilas to léto dole u řeky.“ Nebo: „Šly jste s Gaynah na pláž, vzpomínáš?“ Připomíná mi i podrobnosti, jako co jsem měla na sobě, když jsme na tu pláž odcházely, nebo jak jsme měli k večeři chňapala, kterého se tátovi podařilo chytit. Někdy jsou ty vzpomínky tak přesvědčivé, že je považuju za svoje. Jenže moje nejsou. Jsou její.

No a Gaynah téhle nešťastné amnézie využívá, aby mi dokázala, že nejsem jako ostatní. Že jsem jiná. Jako například teď. Zamračí se na mě. „Doufám, že se zase nerozbrečíš.“

„Ne.“

Čtyři.

Pět.

Vzdychne a zvedne se. „Seš jako malá, Claro. Pořád kvůli všemu bulíš.“ Zakrouží si prstem u spánku, jako že jsem se pomátla.

Než se naděju, vyskočím. „Nejsem blázen!“ zaječím na ni.

Všichni se na nás ohlížejí. Kolem zavládne ticho.

Snažím se přijít na něco, čím bych ji usadila, ale nic mě nenapadá. Odstrčím ji z cesty. Nepočkám, abych viděla, jestli náhodou neupadla a nezamazala si ty svoje parádní modré šaty. Rozběhnu se do kopce, než si někdo všimne, že mi vážně vyhrkly slzy.

„Takže nechceš vidět tu cizinku s mašlema ve vlasech?“ volá za mnou sladce. Provokuje mě.

„Je mi ukradená, i kdyby jí vlasy hořely!“ zaječím za běhu. „A ty tvý šaty se hodí leda tak pro starou babku.“

Máma se spletla. Počítání nepomáhá.

2. kapitola

Mám za domem tajnou skrýš. Je to vlastně taková nora ve svahu, který se nachází mezi naším domem a příbytkem rodiny Wilsonových. Neví o ní nikdo, jenom já a Gaynah. Vyhrabaly jsme ji před dvěma lety a schovávaly se tam, když jsme ukradly nějaké mango. Táta nám totiž zakázal dotknout se toho ovoce, pokud zrovna není potlučené. Jenže potlučené mango vůbec nevypadá hezky. A tak jsme vždycky ukradly nějaké zdravé a pak ho v té jeskyňce snědly. Někdy sem chodím sama, třeba teď. Posadím se na zem do tureckého sedu a zakousnu se do zralého manga.

Stejně si Gaynah bude chtít tu novou holku ukrást pro sebe. Tím pádem je úplně jedno, jestli u toho budu. Okamžitě se k ní vrhne a udělá ze sebe velitelku. O všech z naší vesnice jí něco napovídá, včetně mě. Nejpozději do zítřka bude vědět, že Calvin je oblíbený a rád surfuje. Že jeho táta, pastor Brown, slouží v kostele každou sobotu a neděli ranní a večerní mši.

Svěří se jí, jak se do Calvina zamilovala, jenomže on si jí vůbec nevšímá. Nezapomene se pochlubit, že její matka je ředitelka naší školy a že jí už teď zajistila místo na nejlepší univerzitě na ostrově. Zato si nechá pro sebe, jak je její máma panovačná a chtěla by všechny ovládat. Popíše jí dvojčata Wilsonova, která skoro nejsou doma, protože věčně jezdí po závodech, kde reprezentují naši farnost. A taky jí poví o protivné paní Geeové, která na všechny křičí, a o tom, že se zítra chystáme hrát „utrhni list“. Ale hlavně jí nakuká kdovíco o mně. Nebude mě brát jako další holku, co žije tady nahoře na kopci. Než se seznámíme, už ze mě bude Clara, která si nikdy nic nepamatuje.

Slyším, jak na mě volá máma, že vyráží do města.

„Jdu na trh, Claro. Co kdybys šla se mnou?“

Většinou uteču a zavrtám se do skrýše, dokud nezmizí. Jenže dneska ani ta moje jeskyňka není od Gaynah dost daleko. Zvažuju pro a proti. Vstanu, užuž chci vylézt, vzápětí to zavrhnu. Srdce mi buší, jako bych uháněla stokilometrovou rychlostí, jako bych se chystala skočit z útesu.

Zhluboka se nadechnu, vylezu a oběhnu dům. Máma už mizí po cestě dolů do města.

„Počkej,“ zavolám za ní.

Zastaví a otočí se. Na hlavě si přidržuje bednu s ovocem. Dlouhé copánky má smotané do drdolu vysoko na temeni, aby se jí náklad líp nesl. Čeká.

Funím a pořád nevím, co si vybrat.

„Tak jdeš, nebo ne?“ ptá se udiveně. Přikývnu. „Musím si skočit pro prkno.“

„Claro, nechci, abys –“

„Jo, já vím, mami,“ odbydu ji. Vím, co mělo následovat. Opakuje mi to totiž pokaždé. „Nechci, abys lezla do vody, pokud u toho nebude táta.“ Netuším, jestli to říká pořád dokola, protože si myslí, že to zapomenu stejně jako všechno, co se stalo loni v létě, nebo protože to už je nepsaný zvyk všech matek, opakovat všechno jako kolovrátek.

Jdeme po cestě z kopce k silnici. Gaynah pořád čeká na tu záhadnou holku. Zvednu si malý pěnový surf na hlavu a srovnám s mámou krok. Vyráží na trh prodat manga z naší zahrady. Na sobě má obyčejné úzké černé tílko a volnou zavinovací sukni, která jí pleská o nohy.

Když procházíme kolem Gaynah, prohlíží si ty svoje dokonalé nehty a předstírá, že mě vůbec nevidí.

Pokračujeme po úzké pěšině, která se klikatí po úbočí hory, po příkrém svahu k městečku dole. Tady u nás není nic než řeka, stromy a naše představivost. Všichni z hory Sycamore se znají, od pastora Browna po paní Geeovou. Naši rodiče spolu vyrostli, tak jako předtím jejich rodiče. Prostě se tu narodíte, žijete tady a nakonec tu umřete. Nikdo odsud neodchází a nikdo ani nepřichází k nám. Někdy je to dobře, protože všechny znáte a všichni znají vás. A jindy je zase otravné vídat pořád ty stejné tváře, když toužíte po změně.

Na tom všem je nejlepší moje kamarádka. Gaynah bydlí o kus níž ve svahu a je o dva měsíce starší než já. Vlastně jsme sestřenice, protože její máma a moje máma jsou sestry. Ale na tom nesejde, stejně bychom byly nejlepší kamarádky. Jsme každá jiná, snad proto spolu někdy nevycházíme. Ona se ráda fintí, zatímco mně připadá snaha sladit tričko a kalhoty jako děsivé utrpení. Když máma vidí, co to mám zase na sobě, kolikrát se zhrozí. Ale nahlas neřekne nic. Zato Gaynah se nerozpakuje a klidně mě pošle domů, ať se převleču.

„Nemůžeš si pod šaty vzít legíny, Claro.“

„Proč ne?“

„Protože pak vypadáš jako plážovej slunečník.“

Mě oblečení nezajímá, zato ona se stará o svoje io moje. Ve škole se snaží, ale moc jí to nejde, za což se na ni její máma zlobí. Naopak mě učení baví. A tak Gaynah pomáhám s probíranou látkou, a ona zas pomáhá mně nějak vypadat.

Tak to aspoň bylo, dokud jí to zničehonic nezačalo vadit. Teď už jde se mnou ven, jedině když nikdo jiný není k mání. A i pak si do mě pokaždé rýpne kvůli oblečení, kvůli něčemu, co jsem řekla nebo co si nepamatuju. Pohádáme se, pak se udobříme. Tak to s námi vždycky chodilo.

Jenže tentokrát jsme se neusmířily. Nevím proč, ale už se mnou nechce trávit čas, a když jsme přece jenom spolu, obvykle se od ní nedočkám ničeho hezkého.

Jdeme dál a máma se tu a tam ohlédne, jestli jsem si to nerozmyslela. A pokaždé se na mě povzbudivě usměje.

O deset parných minut chůze později nás silnice přivede na zdejší náměstí. Tolik rámusu, pachů a lidí – všechno vás to zasáhne najednou jako přívalová vlna. Máme tu samoobsluhu, policejní stanici, soudní budovu, kostelík a nemocnici.

A taky kino. Bohužel pan Hammond pouští jenom filmy, které se líbí jemu, takže jsou většinou o kung-fu a hraje v nich Bruce Lee. O tom dokáže povídat celé hodiny. Často se tváří, jako že vám musí povědět něco strašně důležitého, ve skutečnosti ale vždycky stočí řeč k svému nejoblíbenějšímu herci. To aspoň tvrdí máma.

Tady dole je mnohem větší horko než u nás na kopci, kam, když máme kliku, občas zafouká od lesa. Když vejdete na Sycamorské náměstí, je to, jako byste vlezli do rozpálené trouby. A hodně hlučné trouby – lidi tu na sebe pokřikují, toulaví psi štěkají a do toho každou chvíli zatroubí auto. Budova soudu vypadá na pozadí modré oblohy působivě. Bílý nátěr fasády ale moc nepřekryl praskliny, které ta stavba utrpěla před dvěma lety, kdy na ni spadl telefonní sloup.

V dálce za auty a minibusy hulákají z oken svých vozů taxikáři, vyvolávají, kam jezdí, a přetahují se o zákazníky. Za nimi se přes pobřežní opevnění nesou závany slaného vzduchu. Mísí se s horkem, se zápachem potu všech těch těl, výfukových plynů a rybiny. Bílé tričko a modré lacláče se mi lepí na tělo.

Popoběhnu, abych dohnala mámu, která už vstupuje na přechod přes hlavní výpadovku, kde se auta jen míhají. Snažím se foukat si na kůži, jenže můj dech je stejně teplý jako vzduch, ničemu to nepomáhá.

Když se blížíme k tržišti, máma se otočí. „Jestli tam táta nebude –“

„– nepolezu do vody,“ zaúpím. „Jasně, mami.“

„Až tu skončím, přijdu pro tebe,“ řekne ještě, dá mi pusu na čelo a zmizí v davu.

Okamžitě si čelo utřu, co kdyby to viděl někdo ze školy? Protáhnu se úzkým průchodem v opevnění, což je vlastně zeď, která odděluje tržiště od pláže, a pustím se po pěšině. Končí v písku, kde se zastavím i já. Podívám se na moře a zajíknu se. Vlny se valí na bílý písek. Ucouvnu, jako by se mohly dostat až ke mně. Křečovitě svírám surf, najednou se mi špatně dýchá.

Calvin s Antonem jsou ve vodě se čtyřmi dalšími kluky, kteří nejsou odsud – surfaři, co jezdí po světě. Ozve se zavýsknutí, chytili dobrou vlnu. Antonův starší bratr sedí na horkém písku a baví se s nějakou holkou. Má dokonale bílé zuby a nový účes – po stranách do ztracena, nahoře afro. Občas se ohlédne k moři, mrkne na kluky. Překvapuje mě, že tentokrát souhlasil a šel s nimi jako doprovod. Většinou nemá čas, protože prohání holky. Asi klika, nebo se změnil.

Rozhlédnu se a konečně v dálce spatřím tátu, právě čistí loďku. Posouvám se po zadku po úplném kraji pláže, až si záda málem narazím o zeď.

To už si mě asi všiml Calvin, poté co sjel vlnu, ačkoli jsem se snažila pokud možno nebýt vidět. Mávne na mě, abych šla k nim. Když se nepohnu, hodí prkno do písku a jde za mnou.

„Tak jsi nakonec přišla,“ usměje se. Z kudrnatých vlasů mu kape voda. Chvíli na mě upírá oči, nakonec se posadí vedle mě.

Připadám si hloupě. Myslela jsem si, že se mi tu zlepší nálada, jenže teď Calvin pozná, jak moc se bojím vody. Poví to Gaynah a ta mi to dá pořádně sežrat jako vždycky všechno.

„Takže zejtra hrajem utrhni list,“ pronese a opře si lokty o kolena. Zazubí se na mě. „Seš připravená na prohru?“

Zamračím se, obrátím oči v sloup. „Na to zapomeň.

Máme plán, totálně vás zničíme.“

Rozesměje se. „To určitě. Tak uvidíme, jestli si to budeš zejtra pamatovat, až to projedeš.“

3. kapitola

Hra „utrhni list“ má tři základní pravidla:

1. Počítá se jedině list ze stromu, který určí vyvolávač.

2. Ten list musí být utržený ze stromu, ne sebraný ze země.

3. V žádném případě nesmíte ukrást list svému soupeři. To se rovná diskvalifikaci celého týmu.

Vyvolávačem je většinou Calvin nebo někdo z jeho kamarádů. Vybere druh stromu a ten, kdo z něj získá list a přinese ho zpátky na start jako první, se stává vítězem toho kola.

Hra začíná pokaždé u nás před domem. Snad protože leží výš než ostatní, takže je běh s kořistí nazpátek tím napínavější. Snažíme se totiž soupeře vytlačit z cesty a někdy je ho třeba i shodit, když nám to pomůže dostat se do vedení.

Nebo je to možná proto, že náš dům obklopují různé druhy stromů: vzadu máme mangovník, o kus níž v prudkém svahu sad banánovníků a nad domem strejdy Alberta zas roste medoplod.

Jinak tu má zahradu se stromy už jen Eldorath. Taky jako jediný bydlí v opravdu velkém domě. Ale ten leží skoro až pod vrcholem hory a na nás je to moc daleko. Když tenhle ostrov ještě patřil Britům, bývaly tam plantáže. Eldorath sice patří do naší rodiny, ale nepoznali byste to. Každý večer se u nás schází zbytek vesnice, jen on tu nikdy nebyl. Nezastaví se ani na Vánoce nebo narozeniny. Vlastně ho tady nikdo neviděl od té doby, kdy se vesnice obrátila proti němu.

Ani on ale nemá ten nejoblíbenější strom – nemá kvajávu.

Takže pokud padne los zrovna na ni, musíte dolů z kopce po cestě kolem domu pastora Browna. A tam, když slezete z prudkého náspu, najdete po levé straně domek paní Geeové.

Na jedno oko nevidí vůbec a na to druhé skoro taky ne. A je možná ten nejnesnesitelnější člověk na světě, aspoň podle mámy.

V naší vesnici koluje vtip, že místo nože může všechno krájet tím svým nabroušeným jazykem. Zásadně svůj dům neopouští, leda by to byla otázka života a smrti. Celé dny vysedává na verandě v houpacím křesle a čas od času zaječí na nějakého nešťastníka, aby jí pomohl s domácími pracemi. Nevybírá si nikoho konkrétního – už jsme se při té dřině u ní na zahradě a praní jejího prádla vystřídali všichni.

Jenže má něco, co chceme: kvajávu. Když vyvolávač určí tenhle strom, všechny zachvátí panika. Nikdo se totiž pro list nechce vloupat na zahradu téhle staré babky. Ve vesnici je ale ještě jedna kvajáva. Roste před školou níž ve svahu, kam je to dobře deset minut. Ostatní určitě poletí k ní, jen my s Gaynah ne. Víme, že strom paní Geeové za to riziko stojí. Stačí, když to šikovně navlékneme. Navíc vniknout k ní na zahradu znamená body navíc za odvahu. A taky je to mnohem blíž. Kdybychom se dokázaly proplížit k téhle kvajávě, aniž by si nás majitelka všimla, budeme s listem zpátky dřív, než se ostatní dostanou ke škole. Čili snadné vítězství.

Dneska sestavuje družstva Amber Wilsonová, vyšší a rozkazovačnější z dvojčat. Dělí nás do dvojic. Jednu tvoří ona se sestrou, v další je Anton s Calvinem, na mě tím pádem zbyde Gaynah. Amber se na mě podívá a pokrčí rameny.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Mango nepadá daleko od stromu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.