V. V. James

Čarodějky ze Sanctuary

Ikar

Přeložila Jaroslava Hromadová

Copyright © V. V. James 2019

Translation © Jaroslava Hromadová, 2021

ISBN 978-80-249-4563-7

Věnuji Johnovi.

Nejspolehlivější kouzlo je přátelství.

Hlavní postavy

Coven (společenství čarodějnice a několika dalších žen bez čarodějnických schopností)

Sarah Fennová, čarodějnice

Abigail Whitmanová

Bridget Perelliová-Leeová

Julia Garciaová

Děti

Harper Fennová

Daniel Whitman, quarterback týmu amerického fotbalu Sanctuarští Spartáni

Isobel Perelliová-Martineauová

Beatriz Garciaová

Partneři

Michael Whitman, profesor medicíny, Yaleova univerzita

Cheryl Leeová, ředitelka místní střední školy

Pierre Martineau, Bridgetin ex-manžel a otec Isobel

Policisté

Detektiv Maggie Knightová, státní policie, pověřená vyšetřováním

Velitel Tad Bolt

Seržant Chester Greenstreet

Poručík Remy Lamarr, Connecticutská státní policie

Rowan Andrewsová, nezávislá vyšetřovatelka a čarodějnice

A proto je smrt spravedlivý a zasloužený trest i pro čarodějnici, která si myslí, že koná dobro.

William Perkins, Pojednání o proklínaném umění čarodějnickém (A Discourse of the Damned Art of Witchcraft), 1608

Kapitola 1

Harper

Když Daniel umřel, naše mámy popíjely šampaňské. Usrkávaly bublinky, zatímco Beatriz řvala před hořícím domem, kde se konal večírek, a mě nakládali do záchranky.

Máma mi vyprávěla, že si těsně před tím, než kolem terasy, kde seděly, rychle projelo první hasičské auto, všechny čtyři přiťukly. Pozvedly sklenky a připily si na naši budoucnost. Měly radost, že ačkoli my děti jsme „jiné“ – stejně jako ony čtyři jsou „jiné“ –, všechno jsme zvládly. Špatné dny jsou za námi a naše přátelství i jejich přátelství je pevnější než dřív.

Lži, samé lži. A všichni to věděli.

Kapitola 2

Sarah

„Na naše děti, které se definitivně zařadí mezi dospělé,“ pronese Bridget. „Na všechny tři. Na Harper, Beatriz a Daniela. Za pár týdnů odmaturují a potom je čeká dlouhé léto a skvělá budoucnost.“

Hostitelka odsune talíř a nakloní se, aby nám dolila.

Říkám „dolila“, ale Bridget nám poprvé naplnila sklenice teprve před několika minutami, takže ve skutečnosti jsme sotva začaly pít. To jen její sklenka je už prázdná. Stejně jako tři láhve od vína, které stojí mezi zbytky z našeho večírku.

Drahoušek Bridget se moc ráda napije. A zítra si bude stěžovat, že lék na kocovinu, co jsem jí připravila, není dost silný. No co, jsem sice čarodějnice, ale zázraky neumím.

Až na jeden případ z minulosti.

Tehdy jsme my čtyři seděly u stejného stolu. Byla teplá jarní noc a od průlivu Long Island foukal slabý vánek. Tehdejší večer v mnohém připomínal ten dnešní.

„Na naše děti,“ řeknu a pozvednu pohár, abych zahnala nepříjemné vzpomínky. „Julie, blahopřeju ti, že se Bea dostala na politologii. Je to první krok ke studiu práv. A blahopřeju i tobě, Abigail, že Dan získal fotbalové stipendium. Máte doma vycházející hvězdy.“

Abigail div nepukne mateřskou pýchou. Rozzáří se při pouhé zmínce synova jména. Jako vždycky.

„A na tebe, Sarah,“ přidá se Julia. „Protože Harper…“

Zarazí se a zrudne. Má dcera se totiž na podzim nechystala na žádnou vysokou ani nezískala žádné stipendium. Harper si nepodala přihlášku. Koneckonců děti čarodějnic obvykle na vysoké nestudují. Jdou do učení. Harper nic takového nečeká, a to z důvodu, který moje kamarádky moc dobře znají.

Abigail, která zažila trapné chvilky na nekonečných vysokoškolských večírcích na Yaleu a sportovních mejdanech, kam chodila s kamarády, se mírně předkloní.

„Sarah, blahopřeju ke všemu, co Harper čeká,“ zavrní.

„Přesně to jsem chtěla říct.“ Julia se okamžitě chopí nabídnutého záchranného lana. „Všechny naše děti čeká vzrušující období.“

„Užívají si,“ řekne Bridget a mává sklenicí. „Tak proč bychom si neužívaly taky?“

Znovu nám nalévá tak horlivě, až nám pěna vyteče na prsty. Všechny se smějeme, olizujeme si ulepené ruce a usmíváme se na sebe.

Jsem na tyhle ženy, na své přítelkyně, pyšná. Nebylo to vždycky snadné. Zachovávala jsem tajemství, aby byl klid. Dělala jsem ještě víc než to. Zůstaly jsme spolu navzdory občasným neshodám. Navzdory tomu, že se naše děti rozcházely a zase scházely.

Do světla procházejícího francouzským oknem padne stín. Postává tam Cheryl, jak je jejím zvykem, kdykoli se my čtyři sejdeme v jejím domě. Cheryl je Bridgetina manželka a bohužel nechápe, že tvoříme čarodějnický coven. Bere nás jako skupinu žen, které by ji měly mezi sebe vzít.

Cheryl je přesvědčená, že není vítána, protože je věřící.

Něco na tom je, protože Bůh a čarodějnictví jdou jen stěží dohromady. Ale hlavní důvod je ten, že tam nebyla tu noc.

„Jaká byla večeře?“ zeptá se a postaví se za Bridget. „Vonělo to nádherně.“

„Tys nikdy neochutnala moje rizoto s mořskými plody?“ Bridget se otočí a natáhne se, aby vzala manželku za ruku, až málem sklouzne ze židle. „Trochu jsem ti nechala na lince, drahoušku.“

„Už je dost pozdě na jídlo. Je jedenáct pryč.“

Bridgetina odpověď zanikne v lomozu hasičského auta, které projelo kolem vysokou rychlostí. Následuje další a za ním záchranka. Modré záblesky krátce ozáří stěnu domu, jak automobily spěchají po Shore Road.

„Probudí Izzy,“ vykřikne Cheryl.

Stará se o Bridgetinu dceru stejně jako Bridget. Izzy není dnes na večírku, údajně proto, že je nemocná a šla si brzy lehnout. Podle mě je to jednodušší – buď ji nepozvali, nebo měla pocit, že tam o ni nestojí.

Izzy je trochu zakřiknutá. Špatně nesla, když se rodiče rozvedli. A co teprve když vyšlo najevo, že novou partnerkou její matky je žena. Sice nejsme daleko od Yaleu, ale Sanctuary není tak liberální, jak bychom si přáli. Vzhledem k tomu, že Cheryl je ředitelkou místní střední školy, nemohla tam Izzy dobře zapadnout.

Harper se vracívala domů samá modřina, protože se kvůli ní poprala. Bridget a Cheryl se málem rozešly, protože Cheryl věděla, že kdyby děti, které za tím byly, potrestala moc přísně, všechno by jenom zhoršila. Nakonec to – i s mou pomocí – ty surovce přestalo bavit a vybrali si nový cíl. Izzy se však pořád cítila nejbezpečněji ve své ulitě.

Cheryl zůstane a nervózně posbírá věci, co se válí mezi talíři – proutky svázané červenou bavlnkou, svíčku, stříbrný drát svinutý do tvarů, které nejsou abstraktní, ale ani konkrétní. Bridget ji nešťastně pozoruje a Abigail na druhé straně stolu se předkloní s šarmem manželky vysokoškolského pedagoga.

„Musíš být na konci pololetí hodně unavená, Cheryl. Všichni rodiče jsme ti tolik vděční za to, co děláš. Viděla jsem ten stoh papírů na kuchyňském stole…“

Julia se Abigailině snaze hlasitě zasměje, což pomůže překlenout trapnou chvilku.

Uvnitř zazvoní telefon. Cheryl sebere prázdné láhve od vína a s útrpným výrazem jde hovor vyřídit.

„Možná volá nějaký student,“ řekne Bridget a obrátí oči v sloup. „Musíme měnit číslo každý měsíc. Nebo se hašišáci zase pokusili vloupat do školních laboratoří. Bůhví co si myslí, že se tam skladuje. Copak děti dostávají zvláštní body za vaření pervitinu?“

V duchu se ušklíbnu.

„Doprdele, to ne,“ ozve se zevnitř. Je to neuvěřitelné, ale je to Cheryl. „Víš to jistě? Ano, udělám to. Doprdele.“

Cheryl se začervená a řekne „kuš“. Co se děje? Někdo podpálil školu? To tam mířili ti hasiči? Bridget nejistě vstane a chystá se jít za manželkou.

Daleko však nedojde, protože Cheryl spěchá k nám. Myslela jsem si, že je naštvaná, ale je to něco horšího. Je úplně bez sebe a při pohledu na ni se mi sevře hrudník.

„Stala se nehoda,“ řekne. „Požár. Na tom večírku.“

Na večírku?

Julia, Abigail i já se sehneme pod stůl, abychom si vyndaly z kabelek mobily. Vždycky když se my čtyři sejdeme, necháváme je schované. Rozsvítím displej a objeví se zprávy od Harper. Jedna za druhou. Je jich hodně, nestíhám je všechny přečíst a přicházejí další.

V jedné stojí: Mami, zavolej mi.

Stalo se něco hrozného.

Julia vedle mě si taky prohlíží mobil a potichu zasténá. Abigail ten svůj pevně svírá. Na displeji nemá žádnou zprávu.

Dojedu k poslední zprávě od Harper.

Vezou mě do nemocnice, ale neboj se, jsem ok.

Nikdo z vás neodpovídá!!! Řekla jsem policajtům, že jste všichni u Izzy. Budou volat.

A poslední: To Dan.

Sevře se mi hrdlo, když čtu dál, ale Cheryl už to říká. Vysloví to, co já bych se nepřinutila říct. Slova, o kterých by mě nenapadlo, že je uslyším podruhé v životě.

„Daniel.“ Cheryl se na nás nepodívá. „Je mrtvý. Je mi to tak líto, Abigail. Je mrtvý.“

Kapitola 3

Maggie

Děti. Večírek. Pařba nezletilých. Tragédie.

S tímhle se bohužel setkávám častěji než se svými spolužáky z gymplu.

Obvykle to souvisí s autem. Deset let mámy a tátové posílají peníze nadaci školy, roky sledují prospěch a sportovní úspěchy a velkoryse podporují různé dobročinné projekty a potom všechno skončí za tmy na dálnici nárazem do stromu ve vysoké rychlosti.

Sanctuary skýtá všechno, co takový příběh vyžaduje. Zapomněla jsem, jak je tohle město snobské. Když odbočím do další přeplněné předměstské ulice, shodím odpadky ze sedadla spolujezdce na zem, aby je nikdo neviděl. Sanctuary je ten typ města, kde se člověk necítí úplně dobře.

Domy stojí tak daleko od silnice, že nejsou kvůli stromům skoro vidět. Pozemky kolem nich jsou natolik rozlehlé, že neslyšíte, když sousedův zahradník spustí sekačku na trávu. Na každé příjezdové cestě je k vidění přehlídka automobilů – pro každého člena rodiny jeden a sporťák na víkendové výlety.

Já jsem se narodila a vyrostla v Hartfordu, a když mi tohle město coby čerstvé absolventce Connecticutské policejní akademie přidělili jako první působiště, měla jsem pocit, jako bych se přestěhovala do ciziny. Lidi mluví jinak, vypadají jinak, dokonce vzduch je tu jiný. Slanější. Čerstvější. Dražší.

Otevřu okno a pustím ho dovnitř. Odbočím na Shore Road. Odpolední slunce se třpytí na hladině oceánu a odráží se od písku. Musím před tou září přivřít oči. Cesta vede ke sportovnímu klubu, kde se, jak si pamatuju, s oblibou scházejí puberťáci. Ty děti tady netuší, jaké mají štěstí.

Až na tragédii, která je teď postihla. Podívám se rychle na složku na vedlejším sedadle. Kvůli věku zemřelého to automaticky připadlo nám, státní policii. A k tomu jsme dostali upozornění na další možné trestné činy a přečiny jako žhářství, drogy a konzumace alkoholu nezletilými.

„Pracovala jsi nějakou dobu v Sanctuary, viď?“ řekl mi šéf a přistrčil mi tu složku po stole, aniž se na mě podíval. „Požár na večírku. Jeden chlapec zemřel. Další jsou zranění, ale nic vážného. Zavaž si to úhledně mašlí a do týdne tě čekáme zpátky.“

Vzduch přicházející dovnitř se změnil. Místo soli jen saze a kouř. Přede mnou stojí ten dům, Sailaway Villa. Zůstalo z něj jen spálené torzo, střecha je pryč, ale průčelí překvapivě netknuté, jako kdyby začalo hořet uprostřed a požár ustal, než se dostal ke zdem.

Uniformovaný technik znovu uzavírá místo třepotající se páskou a kolegové ho při tom sledují. Všude kolem je marast, jak tudy projížděly záchranky a hasiči to prolévali vodou. Vystoupím z auta a zabořím se do bláta.

Spěchá ke mně přihlížející policista a mává rukama, dokud mu neukážu odznak.

„Vy jste detektiv?“ zeptá se nedůvěřivě.

Je možné, že v téhle díře ještě nezažil detektiva ženskou a ještě k tomu černošku? Jestli je to tak, pak neviděl ani žádný z těch skvělých detektivních seriálů.

„Detektive Knightová,“ zavolá jeho kolega, uvolní pásku a míří k nám. „Šéf mi poručil, ať vám připravím tohle. Jsou tam všechny děti, co tu byly.“

Podá mi seznam účastníků večírku a mě zarazí, jak je dlouhý.

„Je jich spousta, skoro celý čtvrtý ročník sanctuarské střední,“ vysvětluje mi ochotný policista. „A kromě toho dívky ze soukromé školy, co leží mimo město, a fotbalisti z druhého konce okresu. Zdá se, že to Dan rozhlásil – byl sportovní hvězda a oblíbenec.“

Jak to vypadá, Dan byl místní celebrita. Vybavím si fotografii přicvaknutou k informacím o případu. Měl husté blond vlasy a dokonalý úsměv, který by nedokázala zhatit ani rovnátka. Z toho chlapce vyzařovalo mládí. Někde v Sanctuary je naprosto zdrcená matka. Ze zkušenosti vím, že mámám zlomí srdce i lotři a škaredé děti.

Cosi se dotkne mé tváře a pak to spadne na seznam. Když to odstraním, na papíře zůstane mastný černý flek. Saze. Jsou velké a vznášejí se ve vzduchu. Působí to na mě, jako by někdo hnal po obloze hejno vran.

Sailaway Villa byl luxusní dům, než shořel na uhel. Ve zprávě se říká, že to byl rekreační objekt, a když se tam konal večírek, byl prázdný. Třeba někdo poškodil vedení příliš výkonnými reproduktory. Nebo si děti neprozřetelně zapalovaly jointy od sporáku. Možná to zavinila poškozená nabíječka na mobil.

Ať to bylo cokoli, nejdřív začalo hořet a pak všichni utíkali v panice ven. A jeden chlapec spadl a zlomil si vaz. V jeho těle se rozhodně najde velké množství alkoholu.

Takže: Byl omámený návykovou látkou a jde o nešťastnou náhodu. Případ je uzavřený. Rodiče by mohli zažalovat realitní kancelář, ale bylo by to složité a raději by měli v tichosti truchlit.

Podívám se na seznam. Jméno zemřelého je nahoře. Daniel Whitman.

Když jsem ho viděla ve zprávě, zdálo se mi povědomé. Ale v Connecticutu žije spousta Whitmanů a všichni tvrdí, že jsou potomci toho básníka. Je možné, že někteří i jsou. Prověřila jsem Danielovy rodiče a zjistila jsem, že otec je dost známý profesor na Yaleově univerzitě, a dokonce se po něm jmenuje několik vzácných onemocnění.

Na druhém místě je jméno, které rozhodně odněkud znám. Jacob Bolt.

„Hele,“ obrátím se na ochotného poldu. „Bolt. Když mě před šesti lety převeleli na tenhle okrsek, Tad Bolt byl velitel. Je to jeho příbuzný?“

„Pořád je velitel. A jo, Jake je jeho nejmladší syn. Má čtyři.“

Snažím se vzpomenout si, jak velitel Bolt vypadal. Velký, napadne mě jako první. A oblíbený. Má červené tváře. Měla jsem tady spoustu výjezdů, ale nic se nevyřešilo. Vždycky jsem měla podezření, že v Sanctuary vybírají od těch, co porušují zákony, pokuty a mastné finanční dary do dobročinného fondu policie. Znamená to míň papírování, není to oficiální a všichni jsou potom kamarádi.

„Dal jsem Jacoba nahoru,“ řekne ochotný policajt, „protože je to nejlepší kamarád – byl to nejlepší kamarád – zemřelého. A tohle je Danielova dívka. Nebo bývalá dívka. Nevím to úplně jistě...“

Ukazuje na třetí jméno. Harper Fennová – taky ji znám. Udivuje mě, kolik si toho pamatuju. Sloužila jsem tady před šesti lety dvanáct měsíců a mám pocit, že znám půlku města. Co teprve kdybych tu žila.

Harper Fennová musí být dcera místní čarodějnice. Jestlipak na náměstí pořád stojí ten divný krámek Sarah Fennové. Pamatuju si ji, protože holky tam pořád chodily pro nápoj lásky, pro něco, po čem jim vyrostou prsa nebo jim učení poleze líp do hlavy. Fennová to brala na lehkou váhu a musela jsem ji neustále upozorňovat, že nezletilým jsou její služby zakázané stejně jako alkohol a cigarety. Vzdychla si a slíbila, že bude kontrolovat průkazy totožnosti, a pak mi dala odporný bylinkový čaj. Je to milá dáma, i když neúspěšná jako většina čarodějnic na Hlavní třídě. „Jestli tohle není malá Maggie Knightová.“

Dostanu ránu mezi lopatky, až málem upadnu. Je v tom srdečnost, ale taky varování, protože strážce veřejného pořádku velitel Bolt to snadno zaměňuje.

„Veliteli Bolte, ráda vás vidím, pane.“

Mohutnou tlapou si mě podrží na délku paže od sebe, aby si mě mohl prohlédnout. I když teď mám vyšší hodnost než on, pořád z něj mám vítr, že mě na něčem nachytá. Má tmavě modré bystré oči jako dva knoflíky.

„Tak co, Mags, hádám, že už jsi povýšila a nemusíš vařit kafe. V Sanctuary jsme rádi, že jsi zpátky. Tak to má být. Naše město truchlí. Daniel byl hodné dítě, opravdu hodné dítě. A taky dodržoval zákony. Mockrát byl u nás doma a s Jakeym se zavřeli u něj v pokoji. Jsem hrdý, že můj syn měl za kamaráda tak správného mladíka.“

Představuju si Daniela a „Jakeyho“, jak tráví čas klasicky jako všichni osmnáctiletí kluci – hrají videohry s potoky krve, opíjejí se a osahávají kamarádky.

„Objeví se spousta otázek, Mags. Ale hlavní je, že ten dům se měl opravovat. Snadno se zjistí, jak začalo hořet. A taky si dokážeš představit, že ty děti zpanikařily. Člověk může být střízlivý, a přesto ošklivě upadne. Daniel měl jen děsnou smůlu. Je něco jako místní hrdina. Prvotřídní quarterback. Trénoval malé děti. Není třeba pošpinit chlapcovu pověst, když je mrtvý. Ani do toho zatahovat další lidi.“

Aby svým slovům dodal na důrazu, stiskne mi rameno. Tad mě varuje. Chrání svého syna stejně jako pověst zemřelého Daniela Whitmana. Okamžitě přehodnocuju svůj názor na to, co chlapci prováděli ve volném čase. Za prvé drogy a víc než jen osahávání kamarádek. Toxikologický rozbor ukáže, co měl Daniel v krvi v době smrti.

Jenže velitel má pravdu, ne? Ať Whitman vypil, vykouřil nebo šňupal cokoli, není to zločin. Byla to jen nesmyslná, zbytečná nehoda, která ukončila život sportovce a nejspíš vyděsila místní mládež. A šéf chce, abych se příští týden vrátila.

„Připadá mi to jasné,“ řeknu mu. „Projdu si výpovědi děcek a rychle to uzavřu.“

Kapitola 4

Abigail

Když zazvoní telefon, nemám sílu vyndat ruku zpod deky a sáhnout pro něj. Proč bych taky měla? Jedna půlka Sanctuary mi vyjádřila soustrast a ta druhá mi zaplnila kuchyň krabičkami s jídlem, zákusky a nádobami s polévkou. Myslí to dobře, ale nechci s nikým mluvit, nechci nic jíst. Už nikdy.

Chci jen spát. Protože po probuzení si vždycky pár milosrdných vteřin myslím, že to byl jen ošklivý sen a Daniel je pořád naživu. Brzy mi ta hrůza dojde – pokaždé rychleji – a uvědomím si, že ta noční můra je můj život. Jenže tolik toužím po těch nádherných okamžicích nevědomosti.

Telefon bzučí dál a já šátrám dlaní v rukávu. Mám na sobě stejné věci, co jsem měla na večeři přede dvěma dny – šaty, které jsem si oblékla, když Daniel ještě žil. Dotýkal se jich, když mě objal před mým odchodem k Bridget. Něco uvnitř se mi snaží namluvit, že po něm pořád voní, přestože vím, že z nich je cítit jenom můj pot.

Vytáhnu ruku, sáhnu po telefonu na nočním stolku a srazím při tom fotografii, která tam stojí. Danielův usměvavý obrázek upadne na zem a já se neovladatelně rozpláču.

Jsem příliš slabá na to, abych ho zvedla, a tak se znovu schoulím pod deku a zacpu si pusu přikrývkou, abych nemusela poslouchat vlastní vzlykání.

Včera jsem fungovala na autopilota. S Michaelem jsme odjeli od Bridget rovnou do nemocnice, ale bylo to beznadějné. Můj chlapec byl mrtvý, než ho naložili do sanitky. Michael ho identifikoval. Radili mi, ať se nedívám. Potom jsme se vrátili domů.

Namalovala jsem si rty, navoněla se a proseděla na pohovce celou noc. Druhý den dopoledne jsem přijímala návštěvy. Přikyvovala jsem a tiskla jim ruce, když mi vyjadřovali soustrast. Říkala jsem jim, že jsou velice laskaví a že jejich účast pro mě moc znamená. Celou dobu jsem si však přála jen sedět na místě a řvát na ně jděte pryč, jděte pryč, jděte pryč.

A teď byli pryč. Dokonce i Michael odjel na univerzitu kvůli naléhavé služební záležitosti. Sice jsem zuřila a prosila ho, ať zůstane, ale teď jsem vlastně ráda, protože jsem tady jenom já a Daniel. Já a moje myšlenky na Daniela. Přeju si, aby to tak zůstalo navždycky.

Jenže telefon je neúnavný. Zvednu sluchátko a mám v úmyslu s ním praštit a ukončit hovor, ale ze zvyku si ho přitisknu na ucho a jako správná manželka univerzitního pedagoga prohlásím: „Byt Whitmanových, u telefonu Abigail.“

Na druhém konci se mě kdosi zdvořilým, úředně znějícím hlasem ptá, jestli by mi mohl položit jedinou otázku.

Potom si uvědomuju, jak mi někdo vytahuje telefon z ruky.

„Pojď, Abigail. Abi!“

U postele je Bridget. Sluchátko mi bere. Nechci ho pustit. Chci se s ním tlouct do hlavy tak dlouho, dokud neomdlím. Potom by ta bolest ustala, protože vím, že nic jiného mi nepomůže. Nic to už nikdy nespraví.

Někdo křičí: „Zmlkni, zmlkni, jak se opovažuješ, zmlkni!“

Jsem to já.

Bridget mluví do telefonu: „Omlouvám se, není skutečně vhodná doba…“ Potom se odmlčí, podívá se nechápavě na sluchátko a položí ho.

„Nikdo tam není,“ řekne. „Abigail, co to znamenalo? Jsi v pořádku?“

Moje dítě. Chudák moje dítě.

Hodím sluchátkem, až narazí do zdi. To mi přinese úlevu. Uvolnění. Sáhnu pro to, co stojí vedle telefonu – jedna z Danielových fotbalových trofejí, lesklá a těžká. Vztek mi dodá sílu a bouchnu s ní do nočního stolku v naději, že se skleněný vršek roztříští, ale to se nestane. Udeřím do něj znovu a silněji.

Jestli něco nerozbiju, zhroutím se.

A taky že ano. Upustím trofej, schoulím se pod deku a pláču. Jsem úplně vyřízená.

Bridget se snaží upoutat mou pozornost, přivést mě do tohoto světa, v němž je můj syn mrtvý a někdo mi volá, aby mi o něm vykládal lži a házel na něj špínu.

„Abi, co se děje?“

Pokouším se vzdorovat, ale je silná. Otočí mě k sobě a zděsí se toho, co vidí. Nikdy mě takhle nezažila. Nebo už léta.

„Nech mě být,“ prosím. Adrenalin, který jsem cítila před chvilkou, je pryč, a teď jsem ochablá a vyčerpaná.

„Potřebuješ se najíst a osprchovat. Jen to nejdůležitější. Pojď.“

V koupelně pustí vodu. Táhne mě z postele, pomáhá mi svléknout se, dokonce vleze do sprchového koutu a umyje mi vlasy, jako bych byla dítě. Jak jsem to dělávala Danovi, když byl malý. Opřu se o skleněnou stěnu a nemám sílu ani plakat.

Připraví mi šaty na převléknutí. To mateřské gesto mě trochu uklidní. Danovi jsem nechávala prádlo složené na posteli. Chystala jsem mu dres, když měl zápas.

„Budu dole,“ řekne. „Sarah udělala ten cuketový salát, co máš ráda. Obleč se a přijď za mnou.“

Má pravdu. Když se umyju, cítím se líp. Znovu se nalíčím. Učešu. Zase je ze mě Abigail Whitmanová. Obléknu si šaty, jako by to bylo nejpevnější brnění. Vybavím si ten telefonický hovor – někdo v něm laskavým hlasem vykládal lži tak samozřejmě, jako kdyby šlo o objednávku potravin. Vybavuju si i sebe, jak křičím. I když slyším, že člověk na druhém konci zavěsil, křičím dál a nedokážu přestat.

Daniel je mrtvý, ale pořád mě potřebuje.

Bridget se na nic neptá, dokud se nenajím a neodstrčím talíř. Sarah k jídlu přidala vzkaz napsaný jejím rozvláčným písmem: Mám tě ráda a jsem tady pro tebe. Jestli pro tebe můžu něco udělat, ozvi se. Pohrávám si s ním a vyprávím Bridget, co mi říkal člověk v telefonu. Je těžké ze sebe ta slova dostat.

„Byla to nějaká novinářka, nerozuměla jsem, odkud je, a dávala mi hrozné otázky. Bral Dan někdy drogy? Pil alkohol? Byly na večírku drogy a alkohol? A pak… Nesmysly. Špinavosti.“ Musela jsem se na chvíli odmlčet a vzpamatovat se. „Kraviny o tom, že na večírku pouštěli nějaké porno.“

Jakmile jsem to vyslovila, ihned jsem toho litovala. Jenže jestli o tom vědí novináři, určitě to ví už půlka města. Jsem si jistá, že Cheryl se doví všechno, co se vykládá ve škole, a podělí se o to u večeře s Bridget. Za pár hodin bude moje kamarádka vědět víc, než vím já.

„Porno?“

Bridget to zaskočí. Možná je stejně naivní jako její potrhlá dcera. Poprvé v životě je ráda, že je Izzy vyvrhel, kterého nezvou na to, čemu místní televizní stanice říká „party, která je noční můrou všech rodičů“.

„Některé děti zřejmě policistům vypověděly, že se něco promítalo na zeď. Ne náhodné porno – Daniel a nějaká dívka,“ pokračuju.

„Dívka? On a Harper?“ zeptá se.

„Bůhví. Některé děti navykládaly blbosti. Panebože, nejspíš se opily, a navíc byly v domě plném kouře.“

„To vypadá…“

Bridget nenachází slova. Nejsem si jistá, zda pro něco takového slova existují. A najednou nejsem smutná – mám vztek.

„Ta novinářka řekla, že jen ‚sleduje vyšetřování‘. Jaké vyšetřování? Tad Bolt stál vedle mě, když Michael identifikoval tělo našeho syna v márnici, a slíbil, že zařídí, aby přidělená policistka rychle ukončila vyšetřování, sepsala jasnou zprávu a v klidu nás opustila. Ale teď někdo čmuchá, aby vyšťoural nějakou špínu. Copak nestačí, že je mrtvý? Moje dítě je mrtvé…“

Znovu se mi udělá zle. Pláču. Smrkám. Klepu se. Všechno dohromady. Takhle teď bude vypadat můj život? Smutek se bude střídat se vztekem a naopak? Nikde nebudu mít klid. Pořád na mě budou ze všech stran útočit.

Bridget mi položí ruku na záda a rozhlédne se po prázdném domě.

„Kde je Michael?“

„Na schůzi fakulty. Vrátí se v noci. Práce mu pomůže se s tím vyrovnat.“

Aspoň tak mi to řekl. A já ječela, že naše jediné dítě je mrtvé, tak ať jde schůze na fakultě k čertu, ale stejně odjel.

Třeba mu to pomůže. Neměla bych mu zazlívat, že utekl do práce. Jenže tuhle úlevu já nemám, protože jsem tu svou opustila, když jsme se vzali.

V tu chvíli mi dojde – doopravdy dojde –, o co jsem přišla. Manžela vidím jenom o víkendech. Vzdala jsem se kariéry, ale Daniel mi všechno vynahrazoval.

Teď nemám nic. Vůbec nic.

A nějaká policajtka bude mého syna vláčet bahnem, ještě než ho uložíme do země.

To nesnesu.

Rozhlédnu se, kde mám kabelku a klíče od auta.

„Abi, nenechám tě řídit,“ řekne Bridget.

„Nezabráníš mi v tom.“

„Dobře. Dej mi ty klíče. Kam chceš jet?“

Když jí je u kuchyňské linky strčím do dlaně, znovu si všimnu vzkazu od Sarah. Jestli je něco, co můžu udělat…

Dostanu bláznivý nápad. Místo abych šla na policii, mohla bych zajet za svou kamarádkou čarodějnicí.

Ale to je šílenství.

„Samozřejmě na policejní stanici. Mám otázky.“

Kapitola 5

Maggie

Včera jsem dorazila do nemocnice, abych si promluvila s Harper Fennovou a některými dalšími dětmi, které sem přivezli. Ale co jsem čekala? Vzhledem k tomu, že měla průdušnici poškozenou kouřem a spalinami, lékaři jí přísně zakázali mluvit přinejmenším šestatřicet hodin. I potom bude smět mluvit jenom minimálně. Jestli je jako dvě pubertální děti mé sestřenice, třeba bychom si mohli při výslechu psát mobilem.

Svědci vypověděli, že na večírku začala vyvádět. Viděli, že zuří a něco vykřikuje. Nikdo mi nedokázal říct důvod, ale člověk nemusí zrovna absolvovat pedagogickou fakultu s červeným diplomem, aby ho napadlo, že to souviselo s promítaným erotickým videem, o němž se zmínilo několik účastníků.

Jasně že teď všichni tvrdí, že to pořádně neviděli, ale do jednoho použili stejná slova: erotické video, a nikoli porno. Nezdá se, že někdo jen tak pro pobavení streamoval některou pornografickou stránku. Na erotickém videu jsou lidi, které znáte.

Vím, co se říká. Že na tom videu byl Daniel. Nejspíš to z legrace zveřejnil některý spoluhráč z týmu. Možná je tam s ním Harper. Možná je to jiná dívka.

V každém případě se kvůli tomu pohádali. Rozzuřilo ji to a odešla. On chtěl jít za ní, ale byl dost opilý, zakopl a spadl.

„Paní?“ ozve se recepční a já se proberu.

„Omlouvám se. Řekla jste, že ji propustili?“

„Jo, propustili ji… Teprve před pár minutami.“ Recepční se zamračí na monitor. „Objeví se to v systému, jakmile to ošetřující lékař schválí, ale pacientovi obvykle nějakou dobu trvá, než se převlékne do svých šatů, zajde si na toaletu a tak. Když si pospíšíte, mohla byste ji zastihnout.“

Párkrát špatně odbočím, ale nakonec najdu ambulanci. Harper není jediná, koho sem přivezli po večírku. Otevřené dveře a velká okna v pokojích připomínají školu. Dva teenageři v postelích si povídají přes uličku k nevoli starší paní, která naproti nim rozzlobeně cvaká pletacími jehlicemi. Další dívka – ruku má obvázanou a krk se jí leskne od masti na spáleniny – leží a utlumená sedativy pospává.

Kolem jedné postele je zatažený závěs. Promluvím do jeho nehybných modrých záhybů.

„Promiňte prosím, jste Harper Fennová?“

„Nechoďte dovnitř,“ ozve se chraplavý hlas. Závěs se rozvlní, asi na něj zevnitř sáhla.

„Nepůjdu.“

Odstoupím, protože to nechci vyhrotit, ale stejně se po mně někteří ostražití pacienti zvědavě dívají. Rada pro případné pachatele: nikdy nepáchejte zločin v nemocničním pokoji, domově důchodců nebo ve školní třídě. Lidi, co se nudí, jsou ti nejpozornější svědci.

„Počkám na chodbě,“ řeknu. Kde je její matka? Dívka určitě nepojede domů sama.

Harper Fennová vyjde za okamžik. Dobře si ji prohlédnu. Je vysoká, štíhlá a na sobě má rozpárané černé džíny a bundu, které jí matka musela přinést včera. Má rozcuchaný cop z tmavých vlasů a nápadně světlé oči. Jeden piercing má v nose a druhý si právě zasunula do rtu.

Vypadá spíš jako fanynka rocku než jako roztleskávačka. Ale chápu, proč se líbila klukovi jako Daniel Whitman, jehož otec patří do prestižní Ivy League a matka je jako vystřižená ze Stepfordských paniček.

„Harper, jsem detektiv Knightová a vyšetřuju, co se stalo na tom večírku. Ráda bych si s tebou promluvila. Mohly bychom si dát v přízemí kafe?“

Nejistě se na mě podívá. Viděla, jak její kamarád zemřel? Sledovala ho, jak se prodíral mezi lidmi, když se pohádali, a jak zakopl a spadl? Začne plakat a nevypraví ze sebe ani slovo?

Po kratičkém zaváhání si ukáže na krk. „Žádné teplé nápoje,“ zachraptí.

„Tak něco studeného? Nebo třeba kolu pokojové teploty?“

Nezasměje se tomu.

„Nemůžu mluvit,“ řekne a obejde mě.

„Jen pár otázek, prosím. Viděla jsi, jak Daniel Whitman spadl?“

„Ne. Nebyla jsem poblíž.“

„Kde jsi byla?“

„Na schodech. On spadl na odpočívadle.“

Tak mi to bylo řečeno a shoduje se to s tím, kde bylo nalezeno jeho tělo, vezmeme-li v úvahu, jak účastníci prchali z domu. Nezarazilo mě to, co Harper řekla, ale jak to řekla. Spadl na odpočívadle. Popsala to dost bezcitně jen pár obyčejnými slovy.

Co bych chtěla? Je v šoku. Už jsem to zažila mockrát. Jeden případ si však obzvlášť nechci připomínat. Šlo o dívku, kterou jsem naposledy vyslýchala v nemocnici a která se zoufale snažila mluvit, než se její čas naplní.

„Pil? Byly na party drogy?“

Čekám, že to rázně odmítne, ale znovu mě překvapí.

„Byla to první velká letní party. Tak co myslíte?“

„Pohádali jste se toho večera s Danielem?“

„Nebyla jsem s ním šťastná.“

„Svědci říkají, že jsi křičela.“

„Ano.“

„Na něj? A kvůli čemu?“

„Na něj ne.“

„Tak na koho?“

Neodpoví a masíruje si rukama krk. Sestra se zamračí a jde k nám.

„Harper, myslíš si, že Danův pád nebyla náhoda?“

„Nebyla náhoda?“ Zvuk, který vydá, zní podivně jako smích. Chraplavě. „Dan Whitman by se sotva zabil kvůli nějaký bezvýznamný děvce, jako jsem já.“

Ta slova mě šokují. Stejně jako její lhostejný pohled, když je vyřkne.

Harper Fennová jen lehce přikývne a odejde.

Kapitola 6

Maggie

Když se vrátím na policejní stanici, v recepci sedí nějaký debilní policajt. „Něco pro vás mám,“ řekne. „A je to výživný.“

Ukáže palcem k zadní kanceláři, kde mi Tad Bolt, který zřejmě nepředpokládal, že se tady zdržím moc dlouho, přidělil stůl a počítač. Obě věci vypadají, jako kdyby je vytáhli ze smetiště. Nebo možná z kanálu.

Včera jsem Bolta vůbec neviděla. Byl se synem, který snáší Danovu smrt velice špatně. Jake Bolt se mnou včera nebyl schopen mluvit. Hodlám za ním brzy zajít.

Jeho otci se nebudou líbit otázky, které mu položím. Pamatuju si velitelovo jasné varování před vším, co by mohlo způsobit skandál. Chápu to. Rodiče oplakávají dítě. Děti oplakávají spolužáka. Město oplakává svou hvězdu. Proč tu bolest protahovat zbytečným vyšetřováním?

Jenže žádné vyšetřování není zbytečné. Smrt osmnáctiletého člověka by nikdy neměla zůstat neobjasněna, tak by to nemělo skončit.

Whitmanova smrt se doposud zdála jasná. Zarážejí mě však dvě věci. První je oheň. Smrt ve spojení s požárem bývá typickou indicií vraždy a jejího zamaskování, jenže to se obvykle děje beze svědků. Spálená těla se najdou v opuštěných autech nebo nepoužívaných skladištích. To by člověk musel být buď obluzený, nebo bezcitný vrah, aby zabíjel na večírku se spoustou lidí a pak to místo zapálil, aby zahladil stopy.

Nabízí se vysvětlení, že něco způsobilo explozi – porouchaný spotřebič nebo pyrotechnika – a zažehlo oheň. Doufejme, že technici brzy najdou odpověď.

Další neznámá v tomto případu je zmiňované kompromitující video. Vsadím se, že to „něco výživného“ seržanta v recepci se týká videa, a nikoli nových informací od techniků.

Na monitoru počítače vidím nekvalitní nahrávku. Přes rameno druhého důstojníka, který si to s velkým zaujetím prohlíží, vidím dívku, jak tančí a drží zvednutou plechovku Dr. Pepper. Má na sobě miniaturní šortky a krátký top a natřásá se velkým zadkem do kamery.

„Páni,“ řekne policista.

Možná není žádný zvrhlík, co si prohlíží můj důkaz, ale je tak obětavý, že mi pomáhá s vyšetřováním během pauzy na oběd. Možná se nejmenuju Maggie Knightová.

„Vypadá to zajímavě,“ řeknu. „Video z večírku? Jak jsme k němu přišli?“

Vyskočí a mračí se.

„Jedna z dívek, které jsme vyslýchali včera, to poslala mailem. Myslela si, že by to mohlo pomoct.“

Bod pro tebe, záhadná dívko z večírku. I když máš ráda sodovku. Pustím si video od začátku.

Je tam šero a přeplněno, takže kamera mobilu toho moc nezachytila. Dívám se dál a očekávám, že každou chvíli uvidím něco šokujícího – jak Daniel Whitman padá nebo jak začne hořet. Jenže se neděje nic. Začne hrát jiná skladba, dívka přestane tančit, a než nahrávání skončí, kamera se stočí směrem k zemi. Ničeho zajímavého jsem si nevšimla.

Prohlížím si to znovu a snažím se určit, kde je to místo. Vycházím z obrázků domu, které zveřejnila realitní společnost, a z policejních fotografií spáleniště. Nacházíme se v místnosti přiléhající k hlavnímu atriu, kde Daniel spadl.

Přehraju si to třikrát a uvažuju, co jsem přehlédla. Třeba tam nic není a dívka, co to poslala, je jen přehnaně snaživá. Měli bychom na sociálních sítích propátrat profily všech, co tam byli. Projít všechny fotky a vyzvat lidi, ať nám pošlou svoje videa dobrovolně. Abych mohla nahrávky v telefonech zabavit, potřebovala bych soudní příkaz, jenže zatím pro to nemám žádný důvod.

Pak to uvidím. Asi po čtyřiceti vteřinách se v horní části záběru objeví proužek jasného světla. Monitor má špatné rozlišení, ale za tančící dívkou se na stěnu promítá nějaké video.

Zastavím to a přiblížím. Na pozadí tmavých lůžkovin zahlédnu nahou kůži. Nepochybně je to křivka ženské nohy.

„Vy jste velící důstojník?“

Do dveří vrazí jako barevné tornádo drobná blondýna. Seržant z recepce stojí hned za ní a snaží se ji chytit za ruku. Vyškubne se mu. Za jiných okolností by to bylo legrační – čivava útočící na bojového psa. Je to Abigail Whitmanová, matka mrtvého chlapce. Její nemístné chování se dá pochopit.

„Paní Whitmanová. Je mi moc líto vaší ztráty.“

Rozhlíží se kolem, bradu zvednutou, a tváří se výhrůžně.

„Můj syn je mrtvý a vy se snažíte dokázat, že je to jeho vina? Že byl opilý nebo zfetovaný? Všechno, na co se ta novinářka ptala, je lež. Byla to nehoda.“

Novinářka?

„Nikdo se nesnaží něco dokázat. Je to běžné vyšetřování. Právě teď se zdá být nejpravděpodobnější, že šlo o nešťastnou náhodu, ale mou povinností je vzít v úvahu všechny možnosti.“

„Všechny možnosti? Říkáte, že ho snad někdo zabil?“

Okounějící policista pozvedne tázavě obočí. Potom se otočí a se slovy, že to oznámí šéfovi, odběhne. Je to debil.

Důležitější je, že žena, stojící přede mnou, ztratila syna. V těchto případech nelze ušetřit rodiče bolesti, ale jde o to situaci nezhoršovat. Abigail Whitmanová vypadá skoro tak dobře jako na rodinných fotografiích, které jsem viděla a na kterých pokaždé objímala syna kolem ramen nebo pasu. Ale oči se jí tak zvláštně lesknou. Je v nich patrná trýznivá, téměř nesnesitelná bolest.

„Ne. Rozhodně netvrdím, že vašeho syna někdo zabil. Chci říct, že když zemře mladý člověk, je to tragédie a lidi – především rodiče – si zaslouží dozvědět se pravdu.“

„Můj manžel je profesor medicíny na Yaleově univerzitě. Prozkoumáme každou zprávu z toxikologie, všechno, s čím přijdete, abyste se ho pokusili očernit. Kdyby lidi z vaší laboratoře udělali sebemenší chybu, zažalujeme vás pro urážku na cti.“

„Paní Whitmanová, nikoho nechceme očernit. Musím vyřešit jednoduchý úkol, a to zjistit, co se stalo. Věřím, že tím to pro vás bude uzavřené.“

Paní Whitmanová má smíšené pocity. Po ztrátě blízkého člověka se to stává. Především když se to přihodí tak nečekaně a bez varování, pozůstalému to zlomí srdce. Vztek střídá bezmoc a zoufalství. Abigail Whitmanová má před sebou dlouhou a obtížnou cestu a půjde po ní po zbytek života.

Nepůjde však po ní sama. Nevím, kde je její manžel, ale přítelkyně, která přišla s ní, ji opatrně zatlačí zpátky na židli.

„Slyšelas to, Abi. Je to rutina. Jen musí vyloučit, že jde o násilný čin.“ Přítelkyně se obrátí na mě. „Vylučujete násilný čin, viďte?“

„Dopředu nemůžu nic říct, slečno…?“

„Paní,“ opraví mě. „Bridget Perelliová-Leeová. Má manželka je Cheryl Leeová, ředitelka střední školy. Umíte si představit, že má teď na starosti spoustu rozrušených dětí.“

„To si samozřejmě dovedu představit. Paní Whitmanová, vynasnažím se, abych to rychle vyřešila, a budu vás i vašeho manžela informovat o všem, co zjistím.“

„Opravdu? Takže proto jsem měla telefonát ohledně nějakého erotického videa s mým synem, které se promítalo na té party?“

„Ten telefonát – řekla jste, že to byla novinářka?“

Musím vědět, jestli se ještě někdo vyptává lidí a hovoří se svědky. To může znehodnotit důkazy, hlavně v tak malých komunitách, jako je tahle. A taky by to mohlo vzbudit dojem, že jde o zločin, ačkoli to tak vůbec není.

Zatímco si dělám starosti kvůli čmuchající novinářce, Abigail Whitmanová sjede pohledem na můj počítač. Na monitoru zůstalo to, co jsem si prohlížela, než sem vrazila. Ta nahrávka z mobilu.

Znovu se rozzuří. Byl požár v tom domě taky tak nečekaný a prudký?

„To je z té noci, že jo? Měli pravdu – vy v tom šťouráte. Ty mrcho! Nech ho být!“

Spěchá ke mně a snaží se na mě zaútočit. Pak se zhroutí, vztek je pryč a vystřídá ho bolest. Padne mi do náruče.

„Můj chlapec je mrtvý,“ zašeptá. „Mrtvý.“

Uvažuju, kolikrát si to bude muset říct, než tomu uvěří.

„Můžu?“ zeptá se Bridget Perelliová-Leeová a ukáže na monitor. „To je…“

Přikývnu. Obrázek je nejasný a nedá se poznat, že je to erotické video. Perelliová-Leeová se nakloní, aby líp viděla. Ukáže na shluk bodů, které jsem považovala za mrtvé pixely na starém monitoru. Teď když mě na to upozorní, uvědomím si, že to je na dívčině kůži.

„Tady – tohle? Vypadá to jako motýl? Jedno z tetování, co má Harper. Izzy jimi byla posedlá. Kreslí si je do zápisníku a škemrá, aby si taky mohla nějaké nechat udělat. Ani náhodou.“

Takže na tom videu je Dan a Harper. To vysvětluje, proč na večírku tak zuřila. Žádná dívka by si nepřála, aby se její intimní video ukazovalo veřejně spolužákům. Znovu si hořce uvědomím, že když vznikne podobná nahrávka, naše nespravedlivá společnost chlapce obdivuje, zatímco dívku odsoudí.

Pak si vzpomenu na krutá slova, co mi řekla Harper při odchodu z nemocnice. Nějaký bezvýznamný děvce, jako jsem já.

Co když ten chlapec na nahrávce není Dan?

Kapitola 7

Sarah

Ceduli na výkladní skříni jsem otočila na Zavřeno, ale musím tady něco udělat.

Doufám, že odpoledne budu moct Harper vyzvednout z nemocnice. Bude potřebovat to, co chystám. A bude to potřebovat i Abigail. Moje dcera a chudák moje kamarádka ztratily chlapce, který pro ně byl vším.

Pro takové případy se moje umění hodí. Současná společnost zastává názor, že pro ulehčení naší pouti životem byly vynalezeny lepší způsoby než čarodějnictví: drogy na smutek, seznamovací aplikace na lásku. Pojištění pro případ nemoci a loterie k získání bohatství. Z hlavních tříd po celé Americe mizí čarodějnické krámky.

Neexistuje však žádný jiný účinný lék na bolest duše, žádný lepší balzám na zlomené srdce, než jaký můžu uvařit ve svém krámku.

Všechny rány zahojí čas, ale když ho není nazbyt, dokáže to čarodějnice.

Z polic vezmu tři zabarvené lahvičky a potom přinesu pár čerstvých ingrediencí ze zahrádky. Následně chvíli vybírám nejvhodnější spiritistickou tabulku. Ta, co zvolím, je stará a křehká, a tak ji opatrně vytáhnu z velké zásuvky a přenesu na rituální dubový stůl po babičce. Rozložím plstěný obal a do každého rohu postavím malé mosazné závaží, aby se narovnala.

Jak se plně soustředím na přípravu, cítím, že se mi krk a ramena uvolňují a poprvé od té příšerné noci u Bridget se uklidním. Odvážím kořen kozlíku a rozdrtím ho plochou svého stříbrného nože. Aira se mi otírá o kotníky a mňouká. Ví, že pracuju.

Takhle se postupuje odpradávna. V období renesance se tomu říkalo Veteris Opus  – Starobylé dílo. A lidi nikdy nepřestali toužit po čarodějnických obřadech. Když jsme se po válce za nezávislost mohli vrátit, vyhledávali nás. Generálové potřebovali, aby jim náboje z kanonů létaly rovně, vojáci prahli po amuletech pro štěstí a milenci škemrali o kouzla, co zajistí věrnost. Občanská válka jakbysmet. A jak mi vyprávěla babička, nejinak tomu bylo během války ve Vietnamu. Války jsou pro čarodějnice žně.

Stejně jako zlomené srdce.

Během krájení, mletí a zaříkávání přidávám svou lásku k Harper a Abigail.

Smíchám špetku klidu s tinkturou vyrovnanosti, což je obvyklá příprava. K tomu přidám čajovou růži a hrachor. To první je pro vzpomínku a to druhé pro odchod a rozloučení. Chci, aby si obě dvě uchovaly vzpomínky na Daniela, ale taky aby se přes tu hroznou ztrátu přenesly. To vyžaduje ještě jednu přísadu.

Vyndám klíč, který nosím neustále kolem krku. V horní polovině registratury uchovávám záznamy o klientech a starám se o ně stejně pečlivě jako každý lékař nebo psychiatr, protože v současné době se i na ně vztahuje zákon o ochraně osobních údajů. V dolní polovině mám archiv. Je řazený podle abecedy a uvnitř každého šanonu označeného jménem je malý vakuový sáček.

To, co se v něm nachází, jsem pokaždé získala dobrovolně. Musí to tak být, aby kouzlo zafungovalo správně. My čarodějnice jsme věděly o principu souhlasu dávno před tím, než se dostal do sexuální výchovy. Ale nikdo se nikdy neptá, co se děje s těmi... zbytky.

Každý, pro koho jsem kdy čarovala, tam je.

Složka označená „WHITMAN Daniel“ ukrývá dva sáčky. V obou jsou blond vlasy: dva odstíny, jeden tmavší a hrubší než ten druhý. Ten starší, světlejší, jsem měla vyhodit už dávno. Promnu jeho obsah – uvnitř vakuového sáčku jsou vlasy na omak hebké. Až Daniela pohřbí, spálím je.

Dnes ještě ne. Sáček vrátím zpátky a na stůl položím ten druhý. Vlasy jsem získala nedávno, když si Daniel natáhl šlachu a chtěl se rychle vrátit do hry. Byl příliš netrpělivý, a tak přišel za mnou, stejně jako za týmovým fyzioterapeutem a sportovním lékařem, kterého zaplatil ze své pojistky Danův otec.

Rozstřihnu balíček stříbrnými nůžkami a vyndám na stůl sedm vlasů. Tabulka mi říká, že musím chvilku počkat, než je přidám.

Konečky prstů se mi chvějí, když s nimi přejíždím po vložených a propletených kruzích, trojúhelnících, pentagramech a hexagramech. Po spirálách, načmáraných symbolech a alfanumerických útvarech. Na těchto značkách se čaruje. Tyto diagramy jsou viditelné projevy čarodějnictví.

Možná působí tajemně, ale ve skutečnosti jsou to jednoduché mapky s mnoha zatáčkami a odbočkami. Kouzlo spočívá v umění zvolit nejlepší cestu tam, kde si člověk přeje být. A, stejně jako v životě, je místo, kde skončíte, výsledkem vaší volby.

Když byla Harper malá, sedávala tady a kreslila si a vybarvovala, zatímco já pracovala. Každou chvilku zvedla hlavičku s tmavými vlásky a vážně se zeptala, co to dělám. Řekla bych, že moje vysvětlení moc nechápala. A tak jsem jednoho dne vzala pero, kterým kreslila pěkné obrázky, a řekla jsem: „Představ si, že ty přísady a předměty jsou inkoust a ty tabulky a symboly zase papír. A obrázek, co namaluješ, je kouzlo.“

Nikdy nezapomenu, jak se radostně usmívala.

Harper se nemohla dočkat, až z ní bude čarodějnice. A já se nemohla dočkat, až ji budu zaučovat. Přesně jako babička učila mě. Každé gesto a zaklínadlo, které odpovídá nějakému symbolu nebo písmenu. Aramejský, egyptský i jazyky, co už dávno zmizely z povrchu zemského. Složité znaky prsty, které jsem musela opakovat pořád dokola. Když jsem udělala chybu, babička mě praštila pravítkem přes stehno – ne přes ruku nebo kotníky, protože jsem potřebovala mít ruce v pořádku. Babička pro mě byla víc než babička. Byla to moje matka v našem oboru. Každá čarodějnice takovou potřebuje. Cesty, kudy se vydáváme, jsou nebezpečné a člověk po nich nemůže jít sám.

„Jednou ji budeš učit,“ řekla mi babička, když se Harper narodila a zálibně jsme si prohlížely její jasné bezelstné oči a buclaté miminkovské ručičky a nožičky. Babička se nedožila jejích třináctých narozenin a nedověděla se, že její pravnučka není čarodějnice.

Hluk u dveří do dvora mě vytrhne ze vzpomínek. Nejdřív ze všeho zkontroluju, jak se lektvar vaří. Na nic jsem nezapomněla, ale přesýpací hodiny mi prozradí, že brzy bude čas přidat vlasy.

Ta návštěva musí být Bridget. Ona jediná má klíče a symbol, který jí umožní projít přes ochrany. Přinese nejnovější informace o Abigail. My tři jsme si rozdělily návštěvy. Bridget dnes dopoledne, Julia odpoledne a já v noci, jakmile dokončím práci a přivezu Harper z nemocnice.

Bridget bude muset počkat, dokud nebude tento krok hotový.

K mé nelibosti dveře zarachotí znovu a pak se rozletí. Otočím se a chystám se kamarádce vyčinit – ale není to Bridget, ale Harper a vypadá stejně překvapená, že mě vidí, jako jsem já, že vidím ji.

„Ježíši, mami. Vaříš?“

Mluví ochraptěle, jako kdyby kloktala horkými uhlíky. Pustili ji jen tak z nemocnice?

Chci ji obejmout, ale elegantně se tomu vyhne. Dělá to stále častěji, a i když vím, že za to může puberta, stejně mě to raní.

„Už jsem skoro hotová,“ řeknu jí. „Ještě chvilku. Jsi v pořádku?“

Ukážu na židli, kam si sedají klienti během konzultací. Půlka města tam někdy seděla. Ale Harper si mě nevšímá. Míří k rituálnímu stolu a zírá na tabulku.

Dlouho však u toho nevydrží. Fascinace čarodějnictvím z dětství jednoho dne zmizela. Nepamatuju si, kdy přesně se to stalo, ale bylo to před jejími třináctými narozeninami. Když jsem tehdy prováděla rituál předurčení a zjistila jsem, že nemá čarodějnické vlohy, málem mě to zničilo. Vyděsila jsem se, že by to mohlo zničit i ji.

Ale vyrovnala se s tím. Skoro jako by se jí ulevilo. Když jsem se nad tím zamyslela, pochopila jsem, že o mou práci ztratila zájem, protože vycítila, že ten dar postrádá. Učila se přestat milovat něco, co nemohla mít. To jsme samozřejmě dělali všichni, ale lámalo mi srdce, že moje holčička se to musí naučit tak mladá.

„Co je kurva tohle?“

Uviděla sáček s Danielovým vzorkem.

„Harper, nemluv sprostě.“

„Co děláš s vlasama kluka, co umřel před dvěma dny? A jeho smrt vyšetřujou policajti. Víš, jak je to podezřelé? Jedna mě dneska přišla vyslechnout do nemocnice.“

Policie vyšetřuje Harper? O tom si budeme muset promluvit. Ale nejdřív se musí uklidnit. Mluví hlasitě a doktor ji upozornil, že když bude křičet a namáhat se, mohla by si nevratně poškodit hlasivky. Možná bych to dokázala napravit, ale byla bych radši, kdyby si neublížila. Udělám prsty znamení, kterým obvykle uklidňuju zlé psy a nevrlé strážce parkoviště, ale všimla si toho.

„Mami, na mě tu kravinu nedělej.“

„Harper, prosím. Ten lektvar není nic špatného. Já jen… Je to pro tebe.“

„Pro mě?“ Dívá se upřeně do plechové nádoby. „Fuj, to smrdí.“

Pach bolesti. Dokonce i lidi, co nevědí o kouzlech vůbec nic, dokážou rozeznat podstatu jednotlivých lektvarů. Ty pro lásku, radost a štěstí jsou sladké jako med. Lektvary na bolest, smutek a zoufalství páchnou a jsou hořké. Ty na zlost nebo pomstu jsou tak odporné, že se skoro nedají vypít.

„Má pomoct tobě a Abigail. Je na uklidnění. Jen obyčejný dávný prostředek s přísadou violky.“

V přesýpacích hodinách propadne poslední zrnko a já vezmu sedm pramínků, které jsem si odpočítala. Hodím je dovnitř, jeden po druhém, a pokaždé udělám ve vzduchu jiný znak. Symbol v tomto bodě na tabulce je starořecký. Slova, která odříkávám, jsou úryvky písně na rozloučenou – kdosi stojí na břehu řeky v podsvětí a sleduje, jak jeho milovaný vesluje pryč.

Když to dělám, bolí mě srdce. I já dávám Danielovi sbohem. Patřil do mého života, ještě než se narodil, když jsme se s Abigail setkaly v těhotenské poradně. On a Harper vyrůstali společně a o rok mladší Izzy se batolila kolem nich. Přespával u nás doma. Snídal u nás v kuchyni. Ještě před dvěma dny jsme si připíjely na jeho zářnou budoucnost. A teď je mrtvý.

Je mrtvý. Ruce spustím podél těla a připadám si prázdná. Moje tělo je můj pracovní nástroj, stejně jako to mají sportovci, a takhle složitý lektvar ze mě vysaje veškerou energii. Proto si my čarodějnice budujeme coveny, kam přibíráme pomocníky, co nedokážou kouzlit, aby nám předávali svou energii.

Harper všechno sleduje, ale v jejím pohledu nevidím to nadšení jako v dětství. Je tam cosi, co nedokážu určit. Možná je to opovržení? Občas to na ní pozoruju a hluboce se mě to dotýká. Jako kdyby magií pohrdala.

Z lektvaru se zvedne lehká pára a mezi nás stoupá odpařující se hořkost.

„Musí to vychladnout. To ti pomůže vyrovnat se s tím, co se stalo Danielovi, a přestat se kvůli němu trápit.“

„Trápit se kvůli němu? Panebože, chci, abys mi uvařila elixír zapomnění nebo něco podobného, abych mohla zapomenout, že kdy existoval.“

Zírám na dceru a jsem zaskočená intenzitou jejího žalu. Potřebuje můj lektvar víc, než jsem si dokázala představit.

„Bude to hotové dneska v noci,“ oznámím jí.

„Dneska v noci tady nebudu. Na pár dní odjedu. Pryč od toho všeho. Jen jsem ti to přišla říct.“

„Pryč ze Sanctuary? Cože? Počkej…“

Natáhnu se k ní, abych jí řekla, že útěkem od bolesti si nepomůže. Znovu se mi vyškubne. Dveře do dvora se za ní zabouchnou a já zůstanu sama.

Kapitola 8

Maggie

Některé policejní dovednosti se člověk nenaučí na policejní akademii, ale na střední škole. A jedna z nich je, že když s vámi nějaká dívka nechce mluvit, možná s vámi bude mluvit její nejlepší kamarádka. Podle výpovědí účastníků večírku je nejlepší kamarádka v tomto případě Beatriz Garciová neboli „Královna Bea“.

„Co si přejete?“

Dům Garciových je celý ze skla, postavený ve stylu architektury padesátých let, která tady vyšroubovala ceny nemovitostí pro normální lidi. Bea otevře dveře a tváří se jako prezidentka ženského spolku, když si prohlíží nezvané hosty, co přijdou na večírek. Má na sobě volný svetr s monogramem a dokonalý make-up, ale stejně nedokáže zakrýt kruhy pod očima. Z koutku úst jí trčí lízátko, v ruce svírá telefon a… je to učebnice kriminalistiky, co má pod paží?

„Připravuješ se na mou návštěvu?“ ukážu na knihu. Myslím to jako vtip, ale Beatriz zůstává naprosto vážná. Chtěla jsem ji uklidnit. Ztratila spolužáka, kamaráda z dětství a teď jí u dveří stojí policistka. Třeba nemá smysl pro humor. Nebo to jen není vtipné.

„Povinná četba. Na podzim nastupuju na Cawden – politologie a základy práva. Počkejte prosím.“

Otočí se a křikne: „Mami!“ Stěny a podlaha jsou z obarveného betonu a její hlas se rozlehne.

„Jenže já jsem vlastně přišla za tebou. Jsem detektiv a vyšetřuju smrt Daniela Whitmana.“

Z toho, jak se na mě dívá, mám pocit, že ji to vůbec nezajímá.

„Jistě. Ale jestli vám to nevadí, chtěla bych u toho mít matku. Jsem zdrcená z toho, co se stalo, a nerada bych řekla něco, co by někomu způsobilo potíže.“

Když Beatriz řekne „někomu“, můj policajtský mozek si to přeloží jako „sobě“. Ale je to rozumná žádost. A bude studovat práva. Zažila jsem kluka, co dostal hysterický záchvat kvůli pokutě za špatné parkování, protože si myslel, že by se kvůli tomu musel rozloučit s kariérou právníka.

Dorazí Julia Garciová. Z jejího oblečení mám dojem, jako kdyby byla s Abigail Whitmanovou v luxusním obchodě Saks a zeptala se: „Máte to v černém?“ pokaždé, když si kamarádka něco koupila. Zvedne si brýle a prohlíží si mě.

„Dobrý den, detektive.“

Bez brýlí je mi její tvář… povědomá? Podobný pocit jsem měla, když jsem uviděla Abigail Whitmanovou a její kamarádku Bridget, ale domnívala jsem se, že je to proto, že jsem viděla fotografie Whitmanovy rodiny. Jenže fotografii téhle ženy jsem neviděla.

„Detektive?“

„Omlouvám se, paní Garciová. Jen jsem měla zvláštní pocit, že už jsem vás někde viděla.“

„Jak jsem se dověděla, Tad Bolt řekl Abigail, že jste tady před několika lety sloužila. Sanctuary je malé město, a tak se naše cesty určitě mockrát zkřížily…“

Nedokončí myšlenku, protože stejně jako já nedokáže vymyslet jediné místo, kde bychom se mohly potkat. Má lehký přízvuk lidí ze západního pobřeží, který se lety na východě oslabil.

„Můžu jít dál?“

„Rádi bychom vám pomohly, detektive, ale můžete být stručná? Jistě si dokážete představit, jaký to pro nás pro všechny byl šok. Dan byl první, s kým se Bea spřátelila v páté třídě, když jsme se sem přistěhovali ze San Diega, a jeho matka Abigail je moje dobrá kamarádka. Vlastně za ní musím co nejdřív zajet – nechceme ji nechat samotnou dlouho.“

Neurčitě přikývnu. Bude to tak krátké nebo tak dlouhé, jak bude potřeba.

Když Julia připravuje voňavý japonský čaj, povídám si nezávazně s Beatriz. Myslím, že zatímco její otec architekt a matka ilustrátorka jsou „kreativní lidé“ (dávám do uvozovek), Beatriz se chce vydat jinou cestou – zakotvit v některé špičkové korporátní právnické firmě. Poslouchám ji na jedno ucho a při tom si prohlížím ten úchvatný interiér.

Obývací pokoj, kde se nacházíme, má skleněné stěny a nevede na zadní nádvoří, ale spíš do borového lesa. Na zdech visí fotografie a umělecká díla, včetně dvou sentimentálních svatebních portrétů Julie a jejího manžela umístěných na viditelném místě. Když přejedu pohledem nad ně, upoutá mou pozornost další věc. Omluvím se, že potřebuji na toaletu, a když jdu kolem, prohlédnu si ji zblízka.

Je to čarodějnická tabulka.

„Krásná, že?“

Julia stojí s tácem těsně za mnou.

„Vypadá to jako…“

„Spiritistická tabulka? Ano. Ale samozřejmě to není.“

„Není?“

„Ne. Dalo by se říct, že je to takovou tabulkou inspirováno. Sarah Fennová je dobrá kamarádka. Zřejmě víte, že naše dcery si jsou, nebo si byly blízké. Jako umělkyni mě tabulky Sarah fascinují a připadají mi krásné, a tak mi dovolila, abych si některé okopírovala. Mám doma i další. Ale jenom čarodějnice dokáže vytvořit tabulku, která má kouzelnou moc.“

Strašně ráda bych se ptala dál, ale řekla jedinou věc, která se týká mého vyšetřování.

„Byly si blízké? Beatriz a Harper se pohádaly?“

Strojeně se usměje. „Víte, jací jsou puberťáci. Neustále všechno dramatizují. A bohužel musím říct, že tyhle dvě nejsou výjimkou. Harper je skvělá dívka, ale… má jiné ambice. Bea vždycky brala studium velice vážně. Touží jít po maturitě na Harvard.“

Julia se podívá na dceru a dme se pýchou. Učebnici má položenou na klíně a čte si v ní. Zdánlivě ji náš rozhovor nezajímá, ale něco mi říká, že poslouchá. Z pusy jí vykukuje lízátko, jednou rukou obrací stránky a ve druhé drží mobil. Beatriz Garciová už dokáže dělat víc věcí najednou jako nějaká výkonná ředitelka.

Takže vztahy mezi ní a Harper ochladly? Muselo se to stát nedávno, když je ve škole stále považujou za nejlepší kamarádky. Souvisí to, byť vzdáleně, s Danovou smrtí?

Vykládám jim, že jde o rutinní vyšetřování, že mě zajímají veškeré neobvyklé události na večírku atd. Beatriz se na mě dívá nad okrajem čajové misky, kterou určitě vytvořil stoletý řemeslník z Kjóta.

„Už jsem hovořila s jiným policistou,“ namítne, když domluvím. „Opravdu musím tím vším projít znovu? Těžko se mi o tom mluví a dělali jsme závěrečné zkoušky a…“

„Místní policisti krátce vyslechli spoustu účastníků večírku. Ale vaše přátelství s Danielem a jeho dívkou Harper trvá už léta. Vaše matky jsou taky přítelkyně, ne? Tak doufám, že bys mohla…“

„Měla byste si promluvit s Jakem. Je to Danův nejlepší kamarád. Pořád ho vyhledával.“ Bea to pronese neutrálně, ale ušklíbne se.

„Jacob Bolt? Takže byl s Danem na večírku? Viděla jsi je?“

„Myslím, že byl. Ale moc jsem ani jednoho neviděla.“

„Ne?“

„Byla to super party. Přišla spousta lidí.“

„Udály se tam dvě věci. Danielův pád a požár. Můžeš mi říct něco o některé z nich?“

„Je mi líto, detektive, ale opravdu nemůžu. Šla jsem si dolů pro limonádu, když se to stalo. Vlastně jsem byla dole skoro celý večer. Nebyl tam takový rámus.“

Tahle chytrá dívka se nenechá vyvést z míry, ale zableskne se jí v očích, jako kdyby je chtěla zavřít.

Jako kdyby chtěla něco zahnat.

Co mi tají?

Zapraská mi ve vysílačce. Špatné načasování. Omluvím se a vypnu ji, ale vysílačka je neúprosná. Poté se opakovaně ozve moje jméno a uslyším slovo „naléhavé“. Omluvím se a jdu ven, abych se ohlásila.

„Doufám, že je to důležité.“

„Věřte mi, že to chcete slyšet.“

Poznám hlas Debila. Hovoří rozrušeně. Možná dokonce… vyděšeně?“

„Šéf má na stanici svědka, který vás chce vidět. Říká, že Dan Whitman byl na tom večírku zavražděný, a on má důkaz o tom, kdo to udělal.“

Panebože. To se mi případ politováníhodné smrti nezletilého opilého pěkně zamotává.

„Je to blázen nebo někdo, koho lze brát vážně?“

A když mi seržant z recepce odpoví, pochopím, proč zněl tak vyděšeně.

„Rozhodně žádný blázen. Je to Jake Bolt. Šéfův syn.“

Kapitola 9

Maggie

Tad Bolt mě zastihne, jakmile vejdu na stanici. Neviděla jsem ho od chvíle, kdy mě pozdravil ve vyhořelé Sailaway Ville. Potom odjel domů, aby byl se synem.

A jak se ukazuje, syn pro něj měl nějakou zprávu.

Zprávu, která všechno změnila.

„Vražda?“ řeknu. „Uprostřed party, kde bylo tolik lidí? Měly by existovat desítky svědků, jak to, že se o tom nikdo jiný nezmínil? Vy sám jste mi řekl, že to podle vás byla nehoda. Požár, panika, pád. Snadný jako facka. Tak co se změnilo?“

„Změnilo se to, že když se Jacob dostatečně vzpamatoval z prožitého traumatu, pověděl mi pravdu o tom, co se stalo.“

„Ale vražda? To je závažné tvrzení. Co když se ještě úplně nevzpamatoval a mluví z něj to trauma?“

Jsme v šéfově kanceláři, jen my dva. Boltova obrovská postava zaplňuje polovinu prostoru a oči v jeho masitém obličeji jsou přísné a jasné. Mohl by mě – ano, zastrašuje mě. Jenže já už nejsem nováček, co vaří kafe. Jsem státní detektiv stanovený pro tento případ a mám pro strach uděláno.

„Dokonce i člověk zvenčí jako já dokáže pochopit, jak silně tahle smrt otřásla Sanctuary. A váš syn jako Danielův nejlepší kamarád musí skutečně trpět. Ale vysvětlil jste mu, co by takové tvrzení znamenalo?“

„Posledních čtyřiadvacet hodin jsme nedělali nic jiného, než si povídali. Musel jsem se ujistit, že chápe, jaké následky by to pro něj mělo. Co by to znamenalo pro Danovu matku a otce. Pro celé město. A když jsem na chvíli přestal, Mary-Anne se s ním modlila. Jakey cítí, že to je jeho povinnost. A má důkaz.“

Důkaz?

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Čarodějky ze Sanctuary.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.