Anne Jacobsová alias Leah Bach

Něžný měsíc nad Usambarou

IKAR

Anne Jacobs als Leah Bach

SANFTER MOND ÜBER USAMBARA

Copyright © 2019 by Blanvalet Verlag, a division of  Verlagsgruppe Random House GmbH, München, Germany

Alle Rechte vorbehalten

Jacket design © by Johannes Wiebel / punchdesign

Jacket illustration © by Shutterstock.com

Translation © 2021 by Rudolf Řežábek

ISBN  978-80-249-4533-0

Část I

Květen 1906

Charlotta Johanssenová si opřela rozbolavělou hlavu o čalounění a zavřela oči, aby se na chvíli poddala monotónnímu drnčení vlaku. Byla vyčerpaná? Ne, spíš to byl stav neklidného napětí, zvláštní směsice radosti a úzkosti, která ji pronásledovala už od rána a s blížícím se cílem v ní stále sílila.

Občas bylo slyšet protáhlé houkání lokomotivy, jindy se zase kolem okna mihly bělavé závoje dýmu, ale nic nemohlo narušit pohled na zeleně a šedivě kostkovanou rovinu východního Fríska. Rovinatá krajina její vlasti se rozprostírala až k obzoru, pole a louky oddělené sytě zelenými křovinami nebo úzkými strouhami, tu a tam zahlédla pár rozkvetlých ovocných stromků, krav a ovcí a vzápětí zase následoval lesík a šedá vesnice se špičatou kostelní věží.

„Mami, už budeme brzy v Leeru?“ zeptala se její dcera Alžběta, která před půlrokem oslavila šesté narozeniny.

Znělo to nevrle, protože dívka byla po několikatýdenním cestování unavená a rozmrzelá. Seděla naproti Charlottě na okraji sedadla, opírala se oběma pažemi o čalounění a zasmušile zírala na krajinu míhající se za oknem. Představovala si to všechno mnohem velkolepější, barevnější a veselejší. Nebyli tu ani sloni, jen tučné černobílé krávy, a na polích viděla bílé ženy a děti, které tam musely pracovat, ačkoli o to se přece měli postarat černoši. V Africe, kde žila na rozlehlé plantáži u Kilimandžára, a dokonce se tam i narodila, bylo každopádně všechno jinak.

„Už to nepotrvá dlouho,“ uklidňovala ji matka. „Dáš si ještě trochu čaje? Taky nám zbylo pár sušenek.“

„Ne, děkuju…“

Dívka se zatvářila tak, že bylo na první pohled jasné, že na světě není nic odpornějšího než tvrdé keksy a studený čaj. Posunula se blíž k oknu a vyšpulila rty.

„Prosím, nedělej to, ty zlobidlo!“ napomenula ji Charlotta, která přesně věděla, co to znamená: Alžběta zbožňovala malovat olíznutým ukazovákem na skleněné tabulky.

Odpovědí byl hluboký povzdech. Dcerka sklouzla nazpět na lavici, přitiskla se zády k opěradlu a natáhla nohy na širokém sedadle. Nešťastně si škubla za drsné bavlněné punčochy, které jí matka nařídila obléct, a otáčela nohama sem a tam, aby si pozorněji prohlédla světlehnědé kožené polobotky. I ty byly nové, bytelné a strašlivě neohrabané – zdaleka nebyly tak pěkné jako maminčiny boty, které měly elegantní tvar a polovysoký podpatek.

Vlak směřoval přímo k jihu. Dnes ráno vyjeli společně s Georgem z Hamburku a přestoupili do jiného vlaku, aby pokračovali do Brém. Tam bylo veselo, protože v jejich kupé seděla mladá žena se dvěma holčičkami, student a postarší pán s vysokým kloboukem. Ti všichni ale vystoupili v Emdenu a teď tu zkrátka byla nuda k uzoufání.

„Až budeme v Leeru, poznáš své bratrance. Všichni Ettjini chlapci jsou v tvém věku…“

„Kluci,“ zabručela Alžběta a kývala nohama. „Co mám s nimi dělat?“

„No, na plantáži sis hrála i s chlapci, určitě se nudit nebudeš.“

Charlotta se pokusila zasunout jehlice do vlasů trochu jinak, aby si mohla pohodlněji opřít hlavu. I kulatý tmavočervený klobouček, který jí George včera koupil v Hamburku, si musela posunout víc dopředu a znovu upevnit. Kdyby tak už konečně polevily ty otravné bolesti hlavy!

„Určitě budete spolu dobře vycházet. A pak je tam taky ještě malá Fanny, dcerka bratrance Paula a jeho ženy Antje, té už teď jsou určitě skoro čtyři roky.“

„Ffff! To je ještě dítě…“

„Přijdeš tomu na chuť, Alžběto. Všichni se přece na tebe těší – a nejvíc babička!“

„Raději bych byla zase doma.“

Dívenka si roztržitě otřela oči. Dlouhou plavbu po moři z Dar es Salaamu do Hamburku přestála podivuhodně dobře. Netrpěla mořskou nemocí, což pravděpodobně zdědila po svém dědečkovi, kapitánu Ernstu Dirksenovi, který byl na všech světových mořích jako doma. Charlottina dcera se světlými vlnitými vlasy se stala miláčkem pasažérů první a druhé třídy, nechala se dámami rozmazlovat a přijímala od nich dárky a pánům šla trochu na nervy svým nekonečným vyptáváním. Především se ale o ni dojemně staral George. S neutuchající fantazií vymýšlel pro dívenku hry, vyprávěl jí vlastní vymyšlené příběhy na dobrou noc a mimo jiné se staral o to, aby se nadále procvičovala v psaní a počítání. Jindy velmi neklidný George Johanssen projevoval ve styku se šestiletou Alžbětou takovou trpělivost, že Charlotta muže svého života sotva poznávala.

Když předevčírem vystoupili v Hamburku na břeh, Alžběta ještě rozpustile před nimi pobíhala, ale večer prvního dne na německé půdě se jí zvýšila teplota a nechtěla se od Charlotty hnout ani na krok. Pravděpodobně jí chyběla neměnná, přehledná společnost, která ji obklopovala na říšském poštovním parníku, možná ji vylekal i činorodý ruch a hemžení velkého německého města. V noci, kterou strávili ve třech v prostorném hotelovém pokoji, dívenka celé hodiny vleže probděla a mluvila o plantáži u Kilimandžára, která kdysi patřila jejímu vlastnímu otci, baronu Maxovi von Roden, než při strašlivé nehodě přišel o život, a kterou teď vedla její matka s pomocí dvou spolehlivých správců. Vzpomínala na svou černošskou chůvu Hamunu, kterou nevýslovně postrádala, na sluhu Sadallu a na kozy a psíka, které tam museli zanechat. Také dnes při dlouhé jízdě vlakem ani na chviličku nezamhouřila oka.

„Proč s námi George nejede do Leeru?“ zeptala se teď matky.

„Chce nejdřív vyhledat pár známých v Berlíně, Alžběto. To přece víš. Je to velmi důležité pro jeho knihy a novinové články.“

„Přála bych si, aby byl s námi!“

Charlotta sdílela dceřino přání. Bylo to opravdu zvláštní, skoro až pošetilé, jak moc trpěla touto odlukou. George přece zůstane v Berlíně jen pár dní a potom za nimi přijede do Leeru – a přesto Charlotta pociťovala jeho nepřítomnost velmi bolestně. Intenzivní pohled jeho šedých očí, chápavý úsměv, paže, kterou jí neustále kladl kolem ramen – to všechno jí nevýslovně chybělo. Toužili po sobě na dálku tak dlouho a museli překonat tolik překážek, aby se konečně mohli ze své lásky vzájemně vyznat, že se nikdy zcela nedokázala zbavit strachu, že George najednou zase ztratí. Jako by byl jen snový přelud, který při probuzení zmizí. „Mami, zazpívej mi písničku, kterou vždy zpívala Hamuna, když jsem měla jít spát…“

Alžběta se posunula na lavici k Charlottě a očividně se jí snažila vyšplhat na klín. V poslední době to dělala jen zřídkakdy, na lodi dokonce příkře oznámila, že už není žádný „mazlíček“ a jen Georgeovi občas povolila, aby ji pohoupal na kolenou.

„Wimbo wa watoto? Hamuninu dětskou písničku?“

„Ne, tu ne. Matumbuizo. Jak se to řekne německy, mami?“

„Ukolébavka, miláčku.“

Charlotta začala potichu broukat, za chvíli se rozpomněla na slova a snažila se napodobit temný, trochu chraptivý hlas černé chůvy. Hamuna znala nesčetné písně, které všechny zněly dost podobně; pravděpodobně si je sama vymyslela. Vyprávěly o dívkách, které šly se džbány pro vodu, o zlomyslných opicích a mluvících hyenách, o mohutném baobabu, který velký duch vytrhl ze země a vsadil ho do země kořeny nahoru. Charlotta se často nad Hamuninými písněmi usmívala, ale teď cítila v prosté melodičnosti vykupující sílu. Připadalo jí, jako by se do rachocení vlaku mísily důvěrně známé zvuky: rytmické tleskání černošských rukou, vysoké, trylkující výkřiky žen, tlumené dunění bubnů. Z nápěvů vystoupila Afrika a celou ji zahalila, umožnila jí vnímat dech moře a jemnou vůni muškátových květů, přivanula k nim horký prach savany a vlhký zemitý odér džungle.

Že by snad usnuly? Vrzání a pískání rachotícího vozu utichlo a znenadání se Charlottě do už beztak rozbolavělé hlavy zavrtalo dobře známé kovové skřípání. Vlak zabrzdil a vtiskl matku a dceru do sedadla, aby je posléze, když zastavil, jediným škubnutím vymrštil dopředu.

„Leeeer! Pozor na okraji nástupiště! Vlak se zdrží ve stanici deset minut. Leeeer! Pozor na okraji nástupiště! Vlak se…“

„Jsme tady, Alžběto. Pojď rychle!“

Charlotta stáhla okno a pokusila se v šedých oblacích dýmu, které venku zahalily nádraží, něco rozeznat. Nádražní budova! Můj Bože, vypadala stejně ponuře jako před deseti lety, když tady s Christianem a Klárou za kuropění nastoupili do vlaku, aby město ve vší tajnosti opustili. Tehdy byli na útěku před Christianovými dluhy a s nadějí v srdci, že v daleké cizině najdou šťastný nový začátek.

„Charlotto! Charlotto! Dobrotivé nebe, je to ona! Zajeď s vozíkem tamhle naproti, Henrichu! No tak se pohni, chlapče, copak jste všichni oslepli? Stojí přece tamhle u okna. Charlotto!“

Charlotta ten hlas dobře znala, ale tělnatá osoba ve světlemodrých šatech a v bílém kloboučku jí nezapadala do vzpomínek.

„Tamta tlustá žena, co mává pažemi – patří snad do naší rodiny, mami?“

„To je tvoje teta Ettje!“

Charlotta pokynula podsadité postavě, u které šlo zcela očividně o kdysi tak štíhlou sestřenici Ettje, kvapně zvedla svou cestovní tašku a naznačila dcerce, aby si vzala svůj vak a deštník. Obě pospíchaly k východu, kde už zřízenec umístil jejich velký kufr z vlaku na vozík, který s sebou Ettje přivezla.

„Ach Charlotto! Vypadáš úplně stejně jako kdysi! Jak jsi krásná a vybraně oblečená! A ten klobouček – něco takového se nenajde v celém Leeru…“

Určitě to měly v rodině, tohle příliš horlivé tlachání, když se zase po dlouhé době shledaly; i sestřenice Klára, která jinak byla mlčenlivá, brebentila při takových příležitostech jako utržená ze řetězu. Charlotta se znovu ocitla na Ettjině bujné hrudi, vdechovala vůni dětství, kdy šaty vždy trochu zaváněly po vlhké zatuchlině, kuchyňských výparech a prášku proti molům, a hluboce ji dojala Ettjina upřímná radost ze shledání.

„Trochu jsem přibrala, jak vidíš,“ brebentila Ettje, zatímco k sobě sestřenici stále tiskla. „Začalo to, když Peter před několika lety těžce onemocněl, a teď už ten tuk nechce z boků zmizet…“

„Jsi jen trochu kulatější než tehdy, ale jinak ses nezměnila, Ettje. Nezapomínej, žes přivedla na svět tři hezké, silné chlapce…“

„A ty zase okouzlující dcerušku. Panebože, to dítě vypadá jako zdejší rodačka, světlovlasá jako andílek, a oči má po našem dědečkovi, o tom není sebemenších pochyb…“

Alžběta ještě ospale mžourala na své tři bratrance, kteří se lopotili s taškami a kufry, když vtom si ji Ettje znenadání přitiskla k poprsí a drsnou rukou ji pohladila po vlnitých vlasech.

Cesta do Ulrichstraße netrvala dlouho a odpolední slunce příjemně hřálo, takže se všichni vydali pěší procházkou. Od té doby, co jsem opustila Leer, se tu toho moc nezměnilo, pomyslela si Charlotta. Tu a tam bylo vidět nový dům, přístav se rozšířil tak, aby byl zajištěný proti přílivu a odlivu, a zase přibyly ošklivé hnědé obchodní baráky na ostrově Nesse uprostřed meandru řeky Leda. Pořád se musela dívat na Ettje, která vedle ní těžkopádně dupala. Sestřenice teď překročila čtyřicítku, byla o čtyři roky starší než ona sama, a přesto Charlottě připadalo, jako by je dělila celá generace. Ettje nikdy nebyla pohledná nebo elegantní, a ani teď si nelámala hlavu s tělnatostí, jejíž zásluhou vypadala starší a nebyla zrovna moc přitažlivá. Sestřenice Ettje byla hrdá matka tří chlapců a vzorně se starající manželka někdejšího mladíka ze sousedství Petera Hansena, který teď zastával úřednické místo na celním úřadě – tím našla své poslání a víc od života neočekávala. Touhu, která Charlottu od dětství táhla do exotických dálek, sžírající lásku k nedosažitelnému muži, naděje, naplnění života v hudbě – nic takového Ettje nikdy nepoznala.

„Nestačíš se divit, Charlotto,“ mlela dál. „Babička je pořád ještě svěží a nenechá si od nikoho nic líbit. Paul a jeho žena Antje to nemají v jejím domě zrovna lehké! Jen malou Fanny pořád bezmezně rozmazluje…“

Několik jabloní v zahradě ještě kvetlo, ale většina okvětních lístků už ležela se zahnědlými okraji na záhonech a loukách. Větrné mlýny točily svými křídly – byly to ošklivé nestvůry, které malé Charlottě v dětství naháněly panický strach. Jak nekonečně vzdálený byl onen osudový květnový den, kdy se s Paulem a Ettje vrátila z trhu, pyšná na uspořené feniky zavázané v kapesníku, aby se před babičkou jaksepatří vyznamenala. Toho dne jí do života nečekaně vstoupila smrt. Bylo to tak dávno, a přesto zničehonic opět cítila bolest desetileté dívky, která se úporně bránila uvěřit v reálnou existenci ponuře nesmlouvavé smrti a až do konce léta doufala, že se tatínek, maminka a malý Jonny vrátí. Byla to však marná naděje.

Alžběta se zpočátku držela za matčinu ruku, protože jí nové příbuzenstvo připadalo dost podivné. Záhy však popoběhla k vozíku, na kterém Ettjin nejstarší syn Henrich přepravoval kufry a cestovní tašky do Ulrichstraße. „Tak dávej přece pozor!“ napomenula zpoceného chlapce. „Tady je výmol. Kufr nesmí spadnout, jsou v něm totiž dárky pro vás. Pro každého něco – ale jestli kufr z té káry vyklopíš, nedostaneš nic…“

Ještě na nástupišti teta Ettje postupně představila své potomky, přičemž se každý z chlapců musel poklonit. Henrich byl hubený a šlachovitý a měl příliš dlouhé paže a rovné vlasy. Loni ho biřmovali, takže nyní měl velmi vážný pohled a připadal si jako dospělý. Prostřední syn se jmenoval Peter, byl skoro stejně velký jako starší bratr, ale měl zrzavé vlasy a obličej posetý světlehnědými pihami. Podle Alžběty byl nejmilejší Jonny, protože se pořád smál a tlachal hlouposti; kromě toho uměl pískat na stéblo od trávy – stejně jako černoši doma na plantáži.

„Ach, to je věčná škoda, žes nevzala s sebou Kláru, Charlotto. Tak ráda bych se s ní shledala! Moje mladší sestra Klára s pajdavou nohou. Koho by tehdy napadlo, že se jednou provdá za misionáře v Africe a porodí mu syna…“

Babiččin dům byl v Charlottiných vzpomínkách mnohem větší. Teď jí připadal docela nízký, cihly ztmavly, střecha se už trochu propadla – opravdu prožila v tomhle domku tolik let? A také dědeček, babička, teta Fanny, sestřenice Ettje a Klára a bratranec Paul, všichni tihle lidé zde našli místo. Ve srovnání s ním připomínal obytný dům na plantáži u Kilimandžára se svými masivními bílými zdmi pocházejícími ještě z doby arabské nadvlády téměř palác.

„Pojďte dál!“ zvolala Ettje s rozmáchlým mávnutím paže a neskrývanou hrdostí majitelky. „Upekli jsme pro vás máslový koláč. A můžete přenocovat nahoře v naší původní ložnici. Paul a Antje se prozatím vyspí v postelích prarodičů a babička se přestěhuje do pracovny. Na pár dní to takhle zvládneme.“

Tady se nic nezměnilo! napadlo Charlottu. Bíle natřené domovní dveře s prosklenou horní částí, uprostřed s oprýskanou barvou stejně jako kdysi, přesně tam, kde déšť bušil do dřeva. V předsíni ji přivítal důvěrně známý pach vlhkého dřeva a vosku na parkety s jemným nádechem kuchyňských výparů. Na staré komodě stálo pár zaprášených zavařovacích sklenic, které právě někdo přinesl ze sklepa. Babička Gréta Dirksenová seděla ve svých slavnostních černých šatech a s důvěrně známým krajkovým čepcem v obývacím pokoji. Zmenšila se a byla mnohem hubenější, kdysi hladký obličej byl posetý nesčetnými vráskami. Oči jako by se trochu propadly, ale byly dosud pozorné a prozrazovaly bdělý pohled paní domu. Paulova manželka tu asi opravdu neměla snadný život.

„Lotta je zase tady!“ zvolala babička a spěšně vykročila ke dveřím. „Kdysi se odsud potají vytratila! Vzala s sebou nebohou Kláru a toho budižkničemu Christiana. Ten to asi nikam nedotáhl ani v Africe, že?“

Charlotta místo odpovědi starou ženu objala. Ačkoli babička měla ještě silný hlas, na dotek to vypadalo, jako kdyby se pod silnou vrstvou šatů a prádla skrýval malý ptáček. Byla to patrně jen železná síla vůle, která ještě držela tělo pětaosmdesátileté stařeny pohromadě.

„Ukaž mi svou dcerku, Lotto. No ne, tak krásné blond vlasy! Oči jako můj zesnulý Henrich, stejné jako měl tvůj otec, Lotto. Tahle holčina nezapře Dirksenovy. Jak se jmenuje? Alžběta? Chceš to asi dotáhnout hodně vysoko, viď? U nás v Leeru bys byla Líza! A teď už jděte dovnitř. Uvařili jsme kávu a čaj od Büntinga…“

Ani obývací pokoj se nezměnil. Plyšová pohovka, stůl a židle stály pořád na stejném místě, váza s napodobeninami palmových listů a četné sošky zdobily okenní parapety. Bílý kříž z kararského mramoru, který její otec, kapitán Ernst Dirksen, před více než třiceti lety přivezl z Jižní Ameriky, zářil ve svitu odpoledního slunce. Na stěně dokonce ještě visela fotografie tehdy desetileté Charlotty s rodiči a malým Jonnym. Roky setřely kdysi ostré obrysy a proměnily barvy ve světlehnědé a nažloutlé odstíny, kdysi černý smuteční flór byl teď tmavě šedivý a pomalu se rozpadal.

„Můj klavír…,“ zašeptala dojatě Charlotta a přejela prsty po hladkém černém dřevu hudebního nástroje.

„Ano,“ přisvědčila s úsměvem Ettje, která právě přinášela kuchyňské talíře. „Ten zbytečný krám tady pořád ještě stojí. Jak často jsme s Paulem prosili o to, abychom to monstrum mohli konečně prodat, protože strýce Gerharda ani ve snu nenapadlo, že by si ho odsud odvezl. Babička ho ale nikomu nechce vydat.“

Strýc Gerhard byl nejmladší syn pastorských manželů Henricha a Gréty Dirksenových a všichni ho považovali, jak Charlotta už jako dítě pochopila z jejich řečí, za beznadějného budižkničemu. Přesto projevoval sklon k hudbě, jejíž výukou si v Hamburku údajně vydělával na živobytí. Nikdo netušil, co se s ním stalo.

Jednoho dne stane Gerhard ve dveřích a bude chtít svůj klavír, trvala však stařena tvrdohlavě na svém. Ten klavír tady musí pro něj zůstat.

Nástroj byl beznadějně rozladěný. Nebylo divu, v zimě se v místnosti topilo jen večer, přes den se dřevem šetřilo a všichni se zdržovali v kuchyni, kde se přece beztak topilo ve sporáku. Tyhle neustálé teplotní změny klavíru neprospívaly.

Do obýváku potichu vešla mladá žena, ostýchavá, trochu sklíčeně vypadající osůbka s vodově modrýma očima a plnými rty. Byla to Antje, manželka bratrance Paula. Vedla s sebou svou malou dcerku Fanny, kterou nastrojila do nabírané halenky a vyšívaného čepce. Ten zakrýval řídké světlehnědé vlasy děvčátka, jež si od matky hned vysloužilo políček, protože si rozpačitě strčilo palec do pusy.

Jako za starých časů se přinesly židle z kuchyně, aby se všichni hosté mohli posadit k podávání kávy. Dříve to byl Charlottin úkol, nyní se o to postaraly Ettje a Antje. Na Charlottu nezbyla žádná povinnost, ani čaj nemohla nalévat, to převzala Antje. Ta všem podávala i cukr a šlehačku, zatímco Ettje rozdělovala máslový koláč. Charlotta a Alžběta byly tady v babiččině domě hosté, a proto je všichni hostili a poskytli jim nocleh, protože přece patřily do příbuzenstva. Avšak doma už tady nebyly, protože jejich místo obsadili jiní.

„Chutná ti to?“ otočila se babička k Alžbětě.

Dívenka trůnila na kuchyňské židli, jejíž sedadlo se zvýšilo pomocí dvou péřových polštářů, takže Alžběta měla přehled o tom, co se děje při kávovém dýchánku u celého stolu. Charlottino varovné svraštění čela bylo zbytečné. Alžběta prohlásila, že ještě nikdy v životě nejedla tak dobrý koláč; i když mluvila s plnými ústy, mohla si být od této chvíle naprosto jistá něžnou láskou své prababičky.

„V Africe nemají máslový koláč?“ zajímala se Ettje.

„Jsou tam jiné pochoutky, které se dělají z banánů, medu a manga a pečou se na arašídovém oleji,“ odpověděla Charlotta.

Ostatní jen soucitně přikývli. Smažit na žluklém oleji – uměli si živě představit, jak to chutná. Bez kvalitního másla se přece neobejde žádné lahodné jídlo, natož koláč. To mohla Charlotta vyprávět o křupavě propečených kukuřičných koláčcích a indickém pečivu samosa jakkoli dlouho – něčím takovým se živí černoši a Indové, ale určitě ne němečtí křesťané.

„Přivezla jsem vám koření. Kurkumu, muškátový květ a galgán. A dokonce i šabrej, bílý pepř a šafrán!“

Toto oznámení vyvolalo shovívavé pokývání hlavou a jen trochu povinné zvědavosti. Antje se za chvíli opatrně zeptala, jestli přivezla i kávu, a neskrývala zklamání, když se dozvěděla, že na plantáži u Kilimandžára se teď pěstuje téměř výhradně jen sisál, ale téměř žádné kávovníky.

„Káva roste na stromech? To je zvláštní. A zralé boby se setřásají?“

To byla výzva pro Alžbětu, která uměla přesně vysvětlit, jak se sklízí káva. Všichni jí nedůvěřivě naslouchali, hlavně Ettjini synové nechtěli šestileté sestřence věřit, že káva je skrytá v červených plodech, a hlasitě se jí vysmáli, ale Charlotta dceřin popis potvrdila.

„Ta holčina má za ušima,“ poznamenala babička, která teď už měla oči jen pro novou blonďatou pravnučku, a uznale přikývla.

Rozproudily se živé rozhovory. Charlotta poměrně brzy pochopila, že její vyprávění narazilo na předsudky a nepochopení a že je téměř nemožné, aby svým příbuzným srozumitelně vysvětlila africký život ve veškeré jeho rozmanitosti a úchvatnosti. Jejich představy o Africe ovlivňovala protestantská církev, která neustále pořádala peněžní sbírky, aby mohla vést nebohé pohanské děti k pravé, tedy protestantské víře. Občas se o tom psalo v nějakém časopisu nebo v Ostfriesenboten – byly to články o misijní práci, mravech a obyčejích černochů nebo o drahocenných surovinách, které se dobývaly v afrických koloniích. Původní černošské obyvatelstvo Afriky byli pro občany Leeru v nejlepším případě nevědoucí pohani, pro které se v létě pletly hřejivé návleky na ruce, v nejhorším případě to ale byli bestiální divoši, kteří své oběti vařili ve velkých kotlích a při strašlivých rituálech je pojídali. Ten, kdo dobrovolně žil mezi takovými netvory, byl buď mimořádně zbožný, nebo zkrátka neměl všech pět pohromadě a zasluhoval si upřímné politování.

„Hospodin, náš Bůh, vás opět přivedl do vlasti,“ konstatovala se vší vážností Ettje. „Přeju si jenom to, aby se i Klára brzy zase vrátila do normálních poměrů.“

Charlotta, která nyní definitivně rezignovala, s úsměvem odvětila, že Klára setrvá po boku svého muže, což všichni vzali na vědomí se zarmouceně chápavým pokýváním hlavou. Ano, jistě, to se přece od manželky očekává.

Rozhovor se poté stočil k novinkám v Leeru a Charlotta si musela přiznat, že teď je to ona, komu chybí nezbytné porozumění. Opravdu se někdo dokázal vzrušovat kvůli nápadnému klobouku manželky nového policejního náčelníka? Skutečně bylo tak světoborné, že se trh se dřevem přemístil ze středu obce dál na východ? Nebo že dcera vyššího správního úředníka Wagnera udržuje nevázaný vztah se studentem z Aurichu, s nímž ji viděli ve volné přírodě?

Když zanedlouho vešla do obývacího pokoje sestřenice Menna se svými dcerami Johannou a Grétou, vypadalo to, jako by malý cihlový dům doslova praskal ve švech. Bylo tu i dříve takhle málo prostoru? Pokud ano, Charlotta si toho zkrátka nevšimla. Zcela nenuceně se ke stolu přidaly další tři židle a přinesly se dezertní talířky a šálky. Čajová konvice byla podle všeho bezedná, stejně jako konce nebraly koláče a kulaté sušenky, které babička vyndala z plechovky.

Menna je přivítala s upřímnou srdečností a Charlottě se rázem ulevilo. Menna byla sestra Marie, rozvedené manželky jejího muže George Johanssena, a ačkoli rozvod už byl mnohaletou minulostí a Marie byla dávno šťastně vdaná v Londýně, Charlotta se přece jen obávala, že by jí Menna mohla leccos zazlívat. Ta však vesele tlachala o každodenních banalitách, chválila Charlottiny šaty a okouzlující klobouček a byla jako u vytržení z pohledné a temperamentní Alžběty; zdálo se, že všechno je v nejlepším pořádku. Tak konečně i Charlotta znovu pocítila hřejivé teplo početné rodiny a pocit bezpečí, který v ní kdysi tato sounáležitost vyvolávala. V domě se nyní hemžilo sedm dětí, hrály si na chodbách a v předsíni na honěnou, házely míči na zahradě, hádaly se, vzájemně se škubaly za vlasy, naříkaly, vřískaly a vzápětí se zase s rozpálenými tvářemi usmiřovaly. Nejaktivnější byla Alžběta, která směla rozdělovat dětem dárky, a tak se chopila příležitosti, aby se před staršími náležitě vytáhla. Kapesní nožíky pro chlapce, červený gumový míč pro malou Fanny, panenky s pravými vlasy oblečené jako vznešené dámy – ani o Vánocích se tady nerozdávaly takové krásné věci.

„Vždyť se vracím domů jen každých deset let,“ zažertovala Charlotta, kterou už skoro přepadly výčitky svědomí.

Ona sama by tak bohatě nenakupovala; včera ji k tomu přinutil George. Charlotta chápala, co se skrývá za jeho přáním: George by moc rád přivezl dárky vlastním dětem do Londýna, shledal se s nimi a objal je, ale jeho bývalá žena mu na tuto prosbu naprosto jednoznačně odpověděla. Má-li v úmyslu přijet se svou novou manželkou a malou dcerkou do Londýna, jsou prý Charlotta a Alžběta v jejím domě kdykoli srdečně vítány. Pro něj však shledání s dětmi nepřichází v úvahu.

Mariin dopis je zastihl ještě na lodi plující do Neapole. George otevřel psaní u snídaně, zběžně je přeletěl očima a beze slova podal Charlottě. Vyčetla mu z očí bolest a snažila se ho utěšit. Nebude to tak navždy, Bertě už je osmnáct, za tři roky bude plnoletá a může se sama rozhodnout, jestli se chce s otcem setkat. Johannes, který je o dva roky mladší než jeho sestra, musí posečkat o něco déle. V skrytu duše se ale Charlotta nevýslovně hněvala na svou sestřenici Marii, která si vždy s naprostou samozřejmostí brala od života vše, čeho se jí zachtělo. Disponovala velmi důležitým předpokladem k tomu, aby byla doopravdy šťastná: neznala soucit.

Avšak nyní, uprostřed veselého zmatku v babiččině domě, vzklíčila v Charlottě naděje, že George by tady v Leeru mohl najít za svou životní ztrátu alespoň malou náhradu. Tady byli vítaní, přijali je srdečně a bez výhrad do velké rodiny, do teplého hnízda, které tak nutně potřebuje člověk vracející se z ciziny do vlasti.

Trvala na tom, že pomůže Antje při sklízení nádobí ze stolu, a nenechala se odmítnout ani v kuchyni.

„Dlouhé roky jsem se těšila na to, že budu moct ty talíře umýt,“ prohlásila se smíchem. „Panebože, kolik vzpomínek to ve mně oživuje, když stojím v této kuchyni!“

Určitě to nebyla jen příjemná ohlédnutí. Seděla tu se svým prvním manželem Christianem a rozhněvaně od něho požadovala vysvětlení, když se znovu objevil po ostudném konkurzu, rozedraný a nevyspalý, cizí člověk, a přesto její muž, kterému až do onoho dne důvěřovala. Teď ale převažovaly krásné vzpomínky, společná jídla ve veselém rodinném společenství, bodré klábosení při čištění zeleniny, svornost s Klárou, která jí vždy tak láskyplně a věrně stála po boku… Ach, jak moc jí Klára chybí! Jaká škoda, že nyní nejsou v Leeru spolu!

Bratranec Paul se ukázal až kvečeru, když už Menna pomýšlela na odchod a dětem, které z nespoutaného řádění opět vyhladověly, mazala v kuchyni pár chlebů. Charlotta ho skoro nepoznala. Vlasy nad čelem mu prořídly a také jí připadal upjatý a mnohem mlčenlivější než kdysi. Doba, kdy Paul házel po dívkách hroudy hlíny a bavilo ho utahovat si z Charlotty kvůli jejímu exotickému vzhledu, za který vděčila indické matce, patrně neodvolatelně pominula. Z Paula Buddeho se stal horlivý úředník, patrně jeden z toho druhu, který přišel na svět v kanceláři a jehož obličej postupně získal barevný odstín papíru. Uvítání proběhlo jen zběžně, protože jen co si vyměnili pár slov, Alžběta v předsíni zakopla a udeřila se do hlavy o komodu. Dívenka byla z celého toho zmatku přetažená a plakala tak hlasitě, že babička už chtěla poslat pro doktora. Mokrý studený šátek musel ochladit bouli, na malou se ze všech stran sypala slova útěchy a Peter, který se na nehodě podílel, vykoktal omluvu – pak konečně slzy vyschly. Alžběta unaveně zamžourala.

„Kde je tady moje postel, mami?“

Charlotta vyšla s dcerkou po schodech do patra. Malý pokojík, ve kterém dříve spala s Klárou, Ettje a tetou Fanny, v ní vyvolal hluboké dojetí. Opravdu tu dosud stála rozvrzaná postel z dětství! Kolik snů se jí v ní zdálo! Krásných, překypujících touhou i zármutkem…

„Mami, je to tady hrozně nepohodlné. A páchne to po zatuchlině.“

„Pšt! Babička by byla smutná, kdybys něco takového říkala, Alžběto.“

„Ach, ta už přece špatně slyší…“

Charlotta pomohla dceři se svlékáním, přetáhla jí přes hlavu noční košili a znovu jí pofoukala ošklivou bouli, aby zase co nejdřív zmizela.

„Ale půjdeš taky brzy spát, viď, mami?“

„Za pár minut. Jsme dole v obýváku, uslyšíš nás…“

Rituál usínání se podstatně zkrátil, protože Alžbětě už při modlitbě před spaním padaly oči únavou. Její slova pronášela ve svahilštině, protože to byla Hamuna, kdo ji tuto prosbu k Bohu naučil. Píseň, kterou Charlotta poté tiše dceři zazpívala, slyšela malá už v polospánku.

V babiččině domě pořád ještě nebylo elektrické světlo – stará žena nejspíš striktně odmítala návrhy na zavedení proudu. Proto Charlotta pro jistotu nechala zapálenou petrolejovou lampu, rychle odstranila spící dceři slepené vlasy z tváře a snažila se co nejtišeji zavřít rozvrzané dveře. Na schodech teď byla tma, takže musela na každý stupeň našlapovat velmi opatrně. Sama sobě se podivila: Každý schod dobře znala, věděla, kam se má postavit, aby nezavrzal, kde vyčnívá hřebík, kde je dřevo už trochu roztříštěné…

„Lotta určitě nebude chtít peníze nazpět. Na co by jí taky byly? Provdala se za bohatého muže a nepotřebuje je…“

To byl Ettjin hlas, který pronikal z kuchyně. Komu asi byla ta slova určená? Paulovi, který Charlottě stále ještě dlužil část jejího dědictví? Byl to finanční obnos, který dědeček kdysi odebral z majetku jejího otce, aby umožnil Paulovi studovat. Jestlipak babička dodnes uchovala listinu, kterou dědeček tehdy sepsal a nechal Charlottu podepsat?

„To vůbec nic neznamená. Babička je schopna jí ten zatracený papír vydat. U soudu by se s tím daleko nedostala, ale přesto by mě to mohlo poškodit. Dobrá pověst vezme rychle zasvé, když lidé začnou člověka pomlouvat…“

To byl Paul. Charlottu znenadání zamrazilo, v předsíni bylo chladno. „Nemluv tak hlasitě!“ varovala ho Ettje.

„Ale co, vždyť je nahoře u dcerky,“ zareagovala Menna. „To je taky pěkně rozmazlenej spratek. Jak se předváděla, když rozdávala dárky! Přitom to všechno pořídili z Georgeových peněz, Charlotta zcela určitě nemá ani floka. Nejraději ze všeho bych jí ty hloupé panenky hodila na hlavu, ale nechtěla jsem to svým holčičkám udělat…“

„Jsi nespravedlivá…“

„Prosím tě, buď zticha, Ettje. Já vím svoje. Moje nebohá sestra Marie mi celá uplakaná vyprávěla, jak jí Charlotta od samého začátku ničila manželství. Vyměňovala si s Georgem dopisy, ta falešná zmije, dělala to tak celé roky. Oslovoval ji v nich Moje milá Charlottko. Marie ty dopisy všechny přečetla, jeho i její, to se rozumí samo sebou…“

„Marie otvírala jeho korespondenci?“

„No jistě, ty husičko. Sestra přece není hloupá, brzy si všimla, že se sestřenice Charlotta s jejím manželem sblížila.“

„Tomu nevěřím, Menno!“

„Panebože, Charlotta přivedla už dva muže do hrobu. To je podle tebe normální? A teď ulovila George, a navíc mu ještě pověsila na krk dítě, které není jeho. Chudák George si brzy uvědomí, co si uvázal na krk. Viděla jsi ten kostým, který má na sobě? A klobouček? Rozhazuje jeho peníze plnými hrstmi. Ne, moje ubohá sestra Marie si opravdu zasluhuje politování. Ještě že si našla tak slušného manžela, když George byl najednou v trapu…“

„Vždycky jsem si myslela, že to byla Marie, kdo se s Georgem rozešel a požadoval rozvod…“

„Já už mám teď fakt naspěch, Ettje. Musíme si pospíšit, vlak odjíždí za dvacet minut! Hano! Gréto! Kde zase vězíte…“

Charlotta se ani nepokusila skrývat, když Menna vyšla z kuchyně do předsíně. Stála tu jako opařená, neschopná pohnout se z místa. Takhle se nepochybně cítil člověk, který se znenadání zřítil do ledové propasti – hluše a otupěle. Menna si jí nevšimla, protože měla plné ruce práce s tím, aby řádně upravila kabátky svých dcer a pobídla je do obývacího pokoje, kde se měly rozloučit s babičkou. Krátce nato se všechny tři znovu objevily v předsíni a spěšně se rozloučily s Paulem a Ettje. Při této příležitosti Charlotta zjistila, že v kuchyni byla i Paulova manželka Antje.

„Ach Charlotto!“ zvolala Menna, která ji právě zahlédla na schodech. „Tak co, už dceruška usnula? My už bohužel musíme odejít, na moje holčičky je moc pozdě. Pojď, ať tě obejmu, bylo krásné se s tebou zase shledat. Ještě jednou se stavíme, až se tu objeví George. Ukáže se tady v dohledné době, že?“

Charlotta se vzpamatovala. Proč by se měla nad něčím pohoršovat, nebo dokonce hádat? To nikam nevede. Zlomyslné lži a pomluvy se tím ze světa neodstraní.

„Ano, George sem brzy přijede. Rád se s tebou shledá, Menno. Šťastnou cestu.“

Nic se nezměnilo. Hřejivé rodinné hnízdečko plné ostnů a trnů, ale to přece pro ni nebylo žádné překvapení.

George na sebe nechal čekat celý týden, sedm dlouhých dnů, které Charlottě připadaly jako roky. Procházela se po Leeru, objevovala vše důvěrně známé i nové, vyvolávala vzpomínky, a přesto cítila, že tady, v tomhle městečku, už není doma. Domek jejího učitele klavíru kantora Pfeiffera strhli, z Ohlsenova koloniálního obchodu ve Pfeffergasse se stala hodinářská dílna. Skutečně tam celé dva roky žila nahoře nad prodejnou? Z toho okénka se dívala na šedivé střechy a dolů do ulice? Opravdu tady za prodejním pultem stál kdysi Christian, který už devět let leží pohřbený v africké půdě, a nabízel leerským zákazníkům koření, rýži a kávu?

Občas vzala na některou z takových procházek Alžbětu, aby jí vyprávěla o minulých dobách, ale dcerka projevovala mnohem větší zájem o automobily, které kolem nich někdy prosupěly, než o matčino vyprávění. V téhle výkladní skříni si maminka prohlížela vycpanou lví hlavu? No a co je na tom zvláštního? Doma na plantáži visely na stěnách lví a leopardí kůže i hlava hyeny a rohy pakoně, protože tatínek byl velký lovec. Ani na příbězích o bájných bytostech zvaných Erdmantjes, které údajně přebývaly v Plytenbergu, neshledala Alžběta nic vzrušujícího – to už byly mnohem lepší Hamuniny strašidelné historky, protože přírodní duchy bylo možné vidět a cítit, žili v lese a na eukalyptových stromech, na louce u rybníka i v banánovnících. Ti hloupí Erdmantjes ale vůbec neexistovali, jak jí vysvětlil Peter.

„Až zase pojedeme domů, chci vzít s sebou Jonnyho,“ oznámila rezolutně Alžběta. „Chce bezpodmínečně vidět plantáž a černochy. A nevěří mi, že v savaně žijí opravdoví lvi a sloni. Může přece s námi, viď?“

„Obávám se, že jeho rodiče to nedovolí, Alžběto.“

Dívenka na okamžik svraštila čelo, ale vzápětí zaplašila veškeré pochybnosti a s rozzářeným obličejem prohlásila, že Jonny se přece může schovat v jejím velkém cestovním zavazadle, a až bude na plantáži, mohli by ho teta Ettje, strýc Peter a bratři navštívit.

Charlotta jí to nevymlouvala. Teď nebyl vhodný okamžik na to, aby dítěti vysvětlila, že s návratem do Německé východní Afriky už nepočítá. George měl pravdu, odehrávalo se tam totéž co v Německé jihozápadní Africe, kde němečtí kolonizátoři vypalovali vesnice, zasypávali studny a ničili úrodu, aby potlačili povstání domorodců. Nesčetné lidi tak vystavili hladomoru, ostatní zavřeli do táborů, kde místní obyvatelé pomalu chřadli, nemocní na těle i na duchu, bez naděje na důstojný lidský život. Alžbětin otec Max von Roden kdysi poznamenal: V Africe je místo pro všechny, černé i bílé, Indy, Konkánce i Araby. Charlotta mu věřila, ale strašlivé události při povstání maji-maji v Německé východní Africe jí otevřely oči. V Africe bylo místo jen pro mocné, pro ty, kteří si tuto zemi osvojovali násilně se zbraní v ruce, olupovali ji o její přírodní bohatství a zotročovali místní obyvatele. Ten, kdo se bílým kolonizátorům postavil na odpor, za to zaplatil životem. Obdivovala George, který neustále psal články pro německé a britské noviny, a tak alespoň perem bojoval proti tomuto bezpráví. To, co se snad podařilo jí samotné – zavřít před vším oči a uši a uchýlit se do svého malého ráje, na plantáž u Kilimandžára –, nebylo pro George myslitelné. Kvůli ní se o to pokusil, ale rychle pochopila, jak je tam nešťastný. Jakkoli milovala Afriku a táhlo ji to tam nazpět, najdou si nějaké jiné místo, kdekoli na světě, v Německu, Anglii nebo jinde, kde spolu budou všichni tři bez výčitek svědomí spokojeně žít.

Alžbětě se zpočátku po Georgeovi hodně stýskalo, ale teď už na něho myslela jen málo, protože měla spoustu jiné práce. Holčička se dosud jen zřídka stýkala s bělošskými dětmi, její kamarádi byli černošští chlapci a děvčata, kteří ochotně plnili její přání, protože přece byla dcera bibi Roden. Charlotta původně očekávala, že její dcerka k ní každou chvíli přiběhne s pláčem, protože Ettjini synové nebudou mít chuť snášet její tyranii, ale to se spletla. Malá Alžběta všechny tři chlapce od samého počátku bezvýhradně ovládla, stali se něčím jako dvořany blonďaté princezny a vzájemně soupeřili v tom, kdo splní její rozkazy. Samozřejmě jenom odpoledne, protože dopoledne byla škola. To pak Alžběta lelkovala u Antje, hrála si s malou Fanny, kterou učila všechny možné nesmysly, a Charlotta měla co dělat, aby ji přemluvila k několika početním úlohám a diktátům. Alžběta dosud nechodila do školy, ale Charlotta brzy začala svou dceru učit, jak bylo ostatně na osamělých afrických plantážích obvyklé.

V podstatě byla ráda, že si dívka tak snadno zvykla na život v Leeru – pro ni samotnou to bylo mnohem obtížnější. Možná bylo dokonce dobře, že George byl tak dlouho pryč, protože tak aspoň měla dost času na to, aby si ujasnila svůj vztah k rodině. Mennina zákeřnost ji hluboce zranila, především proto, že sama byla naprosto bezelstná. George a Marie přece byli už osm let rozvedení a – v tom měla Ettje pravdu – opravdu to byla Marie, kdo požadoval rozvod. Pohledná a chytrá Marie si našla jiného manžela, zámožného anglického šlechtice, který jí nabídl luxusní městský dům v Londýně a rozsáhlý majetek na venkově a jehož způsob života lépe odpovídal jejím představám o rodinném soužití než Georgeovo ustavičné stěhování z jednoho místa na druhé. Marie mohla být v podstatě spokojená, ale zřejmě to tak nebylo. A co hůř, její pohledná sestřenice, kterou jako mladá dívka milovala a obdivovala, šířila za jejími zády velmi nehezké a zlomyslné pomluvy. Ještě před několika týdny tatáž Marie psala, že by Charlottu a Alžbětu ráda přijala ve svém domě, ale ve skutečnosti k nim chová úplně jiné city. Je stejně falešná jako její sestra Menna. Jak to, že si toho dosud nevšimla? Kde nechala oči a uši? Není ve skutečnosti nic jiného než hloupá ovce.

Neexistovala ale přece jenom Menna. V Leeru byli ještě jiní lidé, kteří jí byli příznivě naklonění a uvítali ji s upřímnou radostí. Především Ettje a pak i babička. S Paulem si promluví, měl by vědět, že od něho nebude požadovat zpátky své dědictví. Charlotta si předsevzala, že se k Menně zachová v budoucnosti přátelsky, ale chladně – teď už ví, co si má o ní myslet. Marie žije v Londýně, tak ať je tam šťastná – s ní si rozhodně nehodlá dopisovat. Místo toho vyhledávala Ettjinu blízkost, chodila s ní nakupovat, věnovala se užitečným pracím v domě i na přilehlém pozemku a rozmlouvala s Antje, která však byla dost uzavřená a skoupá na slovo.

Když ženy pracovaly na zahradě za domem, připravily pro babičku židli, aby se na ně stará žena mohla dívat. Gréta Dirksenová se už sice nemohla ohánět motykou nebo rýčem, ale pořád ještě měla bystrý zrak i paměť, pokud šlo o pěstování plodin. Určovala, kdy se v daném roce zasadí cibule a mrkev, a přísně kontrolovala, zda byly její pokyny řádně splněny. Charlotta ji s úsměvem poslouchala a občas se zamyslela nad tím, jestli její dcera Alžběta nezdědila trochu z panovačnosti své prababičky.

„Holka musí do školy,“ rýpla si trochu malicherně stařena. „Takhle to nejde, vždyť by úplně zdivočela. Zeptám se Gréty Sandhoffové, jejíž syn učí malé děti. Děvče je přece šikovné, klidně může chodit do první třídy. Výuka začala teprve nedávno.“

„My ale ještě vůbec nevíme, kde se usadíme, babičko. Raději bych počkala na George…,“ namítla Charlotta.

Pochopila, že babička doufá, že zůstanou v Leeru, aby pravnučka vyrůstala v její blízkosti.

„Proč bys zase někam odcházela? Nahoře v Mühlenstraße jsou pozemky na prodej. Můžete si tam postavit dům, není to vůbec daleko a Bětka by mohla odpoledne za mnou zaběhnout…“

I Ettje se ten návrh moc líbil. Připomněla Charlottě, jak se kdysi každou neděli vzájemně navštěvovaly a chodily na různé oslavy a Gallův trh. A samozřejmě do kostela, dodala rychle, aby byla babička spokojená. Antje váhavě podotkla, že postavit dům je určitě drahá záležitost, ale v podstatě to není špatný nápad, když spolu děti tak dobře vycházejí.

„A tvoje Bětka beztak vypadá, jako by se tu narodila,“ dodala se smíchem Ettje. „Petera se už ve škole vyptávali, jestli je jeho mladší sestra.“

„Je to zkrátka Dirksenová!“ zdůraznila babička. „Antje, co je s těmi fazolemi? Můžeš je zasadit, teď už nebude mrznout. Ettje, přines tyče…“

„Ano, babičko…“

Charlotta se zamyšleně dívala na obě ženy a najednou jí skoro přešla chuť pomáhat při práci. Našli se sousedi, kteří nechtěli uvěřit, že Alžběta je její dcera. Vždyť je světlovlasá a má neuvěřitelně jasné modré oči. To přece nemůže být dítě Charlotty, která má černé vlasy a tmavé oči lesklé jako jantar. Způsobila to nečistá krev té krasavice, kterou si kdysi přivedl z Indie kapitán Ernst Dirksen; jmenovala se Emily. Její otec byl sice Angličan, ale matka domorodka.

Snad to bylo tak dobře, že se Alžběta nepodobala indické babičce, tedy přinejmenším tady v Leeru.

Pozdě odpoledne se babička dlouho přehrabovala v ložnici, potom si přivolala Charlottu a předala jí několikrát složený papír – listinu, kterou kdysi sepsal dědeček.

„Právo platí pro všechny, Lotto,“ upozornila stařena. „A jestli ty peníze sama nepotřebuješ, můžeš je přece použít pro dceru.“

Charlotta dojatě rozložila papír a zadívala se na husté řádky napsané dědečkovým malým, pravidelným písmem. Dosud se zcela jasně rozpomínala na onen den, kdy si ji starý muž zavolal do své pracovny a ten text jí pomalu a s očividnou stísněností přečetl. Paul studium tehdy neukončil, protože propadl u zkoušky – v podstatě to byly vyhozené peníze. Stejně jako zbytek jejího věna, dědictví po zesnulých rodičích, které vzalo zasvé při konkurzu na obchod Christiana Ohlsena. Ale jaký to teď má ještě význam? Vděčně babičku objala a ujistila ji, že tento dokument od této chvíle už nebude zdrojem jakéhokoli rodinného sváru.

Toho večera zavládla v babiččině obývacím pokoji až neuvěřitelná harmonie. Paula dojalo k slzám, když Charlotta před jeho očima papír roztrhala na kousíčky a hodila je do malých bubínkových kamínek; dokonce ji objal a ujišťoval, že by jí ten dluh jednou nepochybně splatil, protože mu to velmi leželo na duši. Momentálně ale šetří, kde to jenom jde, aby se nějak udrželi nad vodou, Antje je opět v jiném stavu a oba si z celé duše přejí, aby jim Bůh daroval další dítě, pokud možno pokračovatele rodu. Jisté to bohužel není, protože Antje po narození Fanny postihly dva potraty; teď je prý trochu slabá a musí se v těhotenství šetřit.

Málokdy zažila Paula takhle upovídaného a důvěřivého; bylo podivuhodné, jak se penězi dá získat srdce člověka. I Antje byla rázem jako vyměněná, nalila Charlottě čaj, usmívala se při tom a horlivě vyprávěla, že očekává skromné dědictví, protože její rodiče vlastní domek a krejčovnu. Posteskla si, že jí nemohli nic dát do manželství, protože byla nejstarší ze sedmi sourozenců a všichni žili ve velmi skrovných poměrech. Když se ale Paul zmínil o jejích potratech, sklopila provinile oči a opět zmlkla.

Ettje, která bydlela hned v sousedství, přišla se svým mužem Peterem Hansenem a láskyplně Charlottu sevřela v náručí, když slyšela, co se právě stalo.

„Já jsem to věděla, Paule. Copak jsem ti neříkala, že nebude chtít ty peníze zpátky? Znám přece Lottu, je to dobrá duše…“

I babička byla spokojená. Jestliže Charlotta nepotřebuje peníze pro svou dceru, pak její velkorysost nepochybně prospěje alespoň Paulovi a Antje i malé Fanny, a nejspíš také jejich nenarozenému dítěti, což tentokrát určitě bude chlapec. Splnila vůli svého zesnulého muže, to pro ni bylo nejdůležitější. Jen Peter Hansen, který byl do Charlotty před mnoha roky zamilovaný a i teď k ní neustále vzhlížel, pronesl tiše, aby ho neslyšel Paul ani Antje: „Snad toho nebudeš jednou litovat, Lotto.“

Jeho slova zanikla v živém hovoru, který teď obzvlášť nabral na intenzitě, protože Peter Hansen přinesl láhev vína. Probíral se babiččin záměr, Paul si vymínil, že získá informace o cenách pozemků, a doporučoval dlouho neváhat. Ettje popsala nově postavený dům nějakého továrníka, který se dokonce honosil balkonem a verandou na sloupech; patřila k němu i nevýslovně krásná zahrada, skoro malý park se zděnou kašnou a malými soškami z bílého kamene. Poté připomněla, že v nadcházejícím roce se v Leeru bude konat velká slavnost u příležitosti čtyřsetletého výročí Gallova trhu. Městem při té příležitosti projde průvod, pan Peters pojede jako hrabě Edzard v rytířské zbroji na koni a její Henrich se této akce zúčastní jako vlajkonoš.

Zábava nabrala takové obrátky, že se nakonec na prahu objevila Alžběta v dlouhé noční košili. Za ruku vedla malou Fanny.

„Jste moc hluční,“ postěžovala si mrzutě. „Nemůžeme spát. A Fanny má navíc hlad.“

Babička se zvedla a osobně odbelhala do kuchyně, aby pro obě své milované holčičky nakrájela koláč, který byl původně určený na zítřejší odpoledne. Obě dívky s bříšky plnými pečiva a mléka se nuceně vrátily zpět do ložnice a Fanny – Charlotta to jasně slyšela přes stěnu – dostala od matky dva políčky, protože bez dovolení vstala z postele. Alžběta vzápětí znovu odhodila přikrývku a zašla do vedlejšího pokoje.

„To byla moje vina,“ slyšela Charlotta hlasitě přiznat svou dceru. „Ona nechtěla jít, ale já jsem ji přesto vzala s sebou. Neměla bys ji bít, teto Antje!“

Se zrudlými tvářemi i spokojeným výrazem se vrátila do své postele, požádala o dodatečnou pusu na dobrou noc, otočila se ke stěně a vzápětí usnula.

Charlotta s jistotou nevěděla, má-li být na svou holčičku pyšná, nebo se na ni zlobit. Její malá dcerka měla odvahu, ale i notnou svéhlavost a sklon prosazovat za všech okolností svou vůli. Možná že Mennino zlomyslné označení „rozmazlenej spratek“ přece jen obsahovalo nepatrné zrníčko pravdy.

Časně ráno, když všichni kromě babičky ještě spali, zazvonil někdo u dveří. Charlotta si uvědomila, že s listonošem nebo podomním obchodníkem by tady moc nepořídila, a tak se jenom ospale otočila na druhý bok. Rozmrzele cítila, jak se Alžběta přes ni souká, aby se dostala k oknu; za chvilku roztáhla závěs.

„Mami, to hloupé okno se přiskříplo. Nemůžu ho otevřít!“

„Vždyť to taky nemusíš dělat, Alžběto. Babička bude u dveří co nevidět.“

„Ale tam dole přece stojí George!“

„Cože?“

Charlotta odhodila peřinu a společně s dcerkou škubala za vzpurné okno. Nabobtnalé dřevo tvrdošíjně odolávalo a povolilo až poté, co Charlotta okenní křídlo trochu nadzvedla.

Byl to opravdu on. Stál tam dole před domovními dveřmi v béžovém obleku a s kloboukem v ruce a s úsměvem na ně se zakloněnou hlavou mžoural.

„Že bych vytrhl své dámy ze spánku? Je na vás fakt hezký pohled. Blonďaté a černé vlasy, neučesané a zcela určitě ještě vonící po sladkém spánku…“

„Jen počkej, ty vtipálku? Proč jsi neposlal telegram? Jak to, žes přijel tak časně ráno?“

Slyšela, jak se vesele zasmál. Krátce nato se dole otevřely dveře a babička překvapeně vykřikla. Charlotta popadla šaty, zatímco Alžběta bez rozpaků seběhla po schodech bosá a v noční košili. Přijel George, mučivá doba odloučení skončila! Charlotta se roztřesenýma rukama oblékla. Měla pocit, jako by malá ložnice přetékala slunečním svitem. Dobrotivé nebe, chovala se jako mladičká dívka, která se poprvé zamilovala – jak směšný, ale také nádherný a nekonečně drahocenný je tenhle okamžik! Osud jí dopřál chvíli dokonalého štěstí a ona ji přijala s vědomím, že život takové dary rozdává jen málokdy.

Když vstoupila do obývacího pokoje, George držel v náručí Alžbětu, která k němu vzrušeně promlouvala, ale jeho pohled byl upřený na Charlottu. V šedých očích se mu dosud zračil onen výraz, který ji okouzlil už v mládí – vyjadřoval intenzivní snahu objevit za vnějším povrchem něco, co prozatím zůstávalo všem skryté.

„Nemohl jsem se dříve uvolnit,“ vysvětlil a předklonil se, aby malou zase postavil na nohy. „Spousta protivných lidí, mnoho klevet a mlácení prázdné slámy, ztracený čas. Jediný přínos toho výletu spočíval v poznání, že se bez tebe neobejdu, Charlotto.“

Přitáhl si ji k sobě a v jeho polibku se skrývalo mnohem více žádostivosti, než kolik mohli projevit před babiččinýma pozornýma očima, ale to bylo Charlottě v té chvíli úplně lhostejné. Cítila teplo manželova těla, jeho rychle bušící srdce a vnímala, že i on ji nevýslovně postrádal. Byl to opojný pocit. Připadalo jí zatěžko ukončit tohle první intenzivní objetí. Oba to učinili neochotně, skoro násilně, aniž by přitom pustili ruce svého protějšku. Místo mnoha něžností, které by si vzájemně tak rádi řekli, se George zeptal, jak trávila dny v Leeru.

„Shledat se s rodinou bylo opravdu krásné. Přijali nás tak srdečně, že jsem ještě teď nevýslovně dojatá…“

George se usmál. Podle její intonace poznal, že říká jen půl pravdy.

„Tak to mám velkou radost. Už jsem se obával, že se tady začneš nudit…“

Babička okamžitě převzala důslednou kontrolu nad nastalou situací. Objevil se George Johanssen a stejně jako kdysi, když přijel do Leeru na návštěvu z Anglie, nelitovala peněz ani námahy, aby hosta náležitě uctila. I po všech těch letech, dokonce i po Mariině rozvodu, na babičku stále působilo Georgeovo kouzlo. Antje, která se už stačila obléct, se rovnou odebrala do kuchyně, pro Charlottu a Alžbětu se tam rovněž našla práce, zatímco Paul, který se užuž chystal odejít do úřadu, i přes vlahý květnový vzduch zatopil v obývacím pokoji a dělal hostovi společnost, dokud se nepřistoupilo k podávání snídaně. Georgeovu prosbu, aby si s ním nepřidělávali starosti, stařena jednoduše ignorovala.

Během snídaně, ke které přispěchala i Ettje, vyprávěl George o pozoruhodnostech hlavního města Berlína, kde kromě klasických drožkářů a elektrické tramvajové dráhy teď na ulicích jezdí četné automobily, a dokonce i autobusy, které se pohybují zcela bez koní, protože je – stejně jako auta – pohání motor. Tato vozidla ale nadělají takový hluk, že pasažér prakticky nerozumí vlastnímu slovu. Ne, císaře neviděl, ale zato mnoho důstojníků a elegantně oblečených dam, velkolepé přehlídky a chlapce v modrobílých námořnických uniformách. Jako obvykle poslouchali jeho vyprávění s otevřenými ústy – jak to jenom George pokaždé dokázal získat si srdce všech tak bezvýznamným povídáním? Občas se podíval na Charlottu, aniž by přestal mluvit, a jeho pohledy byly tu pobavené, jindy tázavé – a stále více znepokojené.

Snídaně probíhala k naprosté spokojenosti babičky, hlavně proto, že George pochválil podomácku uvařenou marmeládu a lahodný čaj a skutečně se rozplýval nadšením nad koblihami, které byly usmažené pouze pro něho. Na oběd dostali pozvání od Ettje, odpoledne si chtěli – pokud to dovolí počasí – užívat na babiččině zahradě u kávy a koláčů. Zítra je neděle, takže určitě přijde na návštěvu Menna s manželem a dcerami; všichni se už několik dní těšili na to, že se znovu shledají s Georgem Johanssenem…

„Moje žena a já si dopřejeme procházku městečkem,“ oznámil po snídani zcela jednoznačně George, čímž zkřížil plány babičce, která předpokládala, že se bude chtít do oběda natáhnout v obývacím pokoji a trochu si odpočinout. Strávil přece celou noc ve vlaku. Alžběta, která nesnášela vycházky, chvilku přemýšlela a potom odešla s Ettje do sousedního domu, aby pomohla s čištěním zeleniny; kromě toho se brzy vrátí ze školy Jonny.

✴

Charlotta a George opustili dům a rychle vykročili po Ulrichstraße, aniž by se přitom rozhlíželi napravo nebo nalevo. Zpomalili až poté, co odbočili do Mühlenstraße. Nakonec se zastavili a podívali se na sebe. Georgeovi se šibalsky zablesklo v očích a Charlotta se rozesmála.

„Jsme na útěku, můj nejmilovanější!“

„Před koblihami, zelím a jelity…“

„Ano, ale obávám se, že nás tohle všechno dožene.“

Položil jí paži kolem ramen a kráčeli pomalu dál. Po levé straně mezi domy občas v květnovém slunečním svitu probleskla Leda, na ostrově Nesse se kolem obchodních skladů zelenalo, v předzahrádkách kvetly macešky a žluté aksamitníky, pečlivě zasázené v rovných řadách. Křídla větrných mlýnů se točila s hlučným skřípotem, jako by chtěla kolemjdoucí pozdravit. Jak to bylo odlišné, když teď kráčela důvěrně známými ulicemi po Georgeově boku. Jeho přítomnost odvála všechny vzpomínky, které se v ní nahromadily jako ponurá mlha, silná mužská paže ji hřála a jeho veselost zaplavovala šedivé město novým, šťastným světlem.

Sešli vedlejší cestou k řece, posadili se pod jilm a dívali se na proplouvající plachetnice a nákladní čluny. Nedaleko si hrály děti s kuličkami a přely se, naproti u domu se na prádelní šňůře třepotaly modré košile a bílé podvlékačky.

„Takže ty chceš koupit pozemek v Mühlenstraße a postavit tam vilu,“ konstatoval s úsměvem George a zaplašil mouchu, která se mu usadila na koleni.

„Panebože, to ne!“

„No neříkej, myslel jsem, že je to už hotová věc,“ zažertoval. „Alespoň tvoje babička mi to tak podala.“

Zasmála se, zavrtěla hlavou a opřela se o něho. Neměla chuť zůstat navždy v Leeru, stejně jako jeho to netáhlo do Londýna.

Začal jí vyprávět o Berlíně. Navázal tam potřebné kontakty, narazil na stejně smýšlející jedince a promyslel si osnovu nové knihy. Vyjádřil naději, že by se mohl prosadit nový přístup ke koloniím, protože Bernhard Dernburg, vrchní rada na ministerstvu, který má nyní na starosti koloniální záležitosti, připadá mnohým jako světlo na konci tunelu. Christian však o tom pochyboval, protože Dernburg byl ekonom, který dříve vedl Obchodní a průmyslovou banku, takže se přímo nabízí, jaké zájmy ve vztahu ke koloniím bude prosazovat. Dernburg má každopádně v úmyslu procestovat východní Afriku – to je znamení, že svůj úkol bere vážně.

Charlotta mlčela, i když jí v srdci doutnala jiskřička naděje. Afrika byla daleko, prozatím pro ně nebylo cesty zpátky. „Berlín je fascinující město, Charlotto. Zalíbilo by se ti tam a i Alžbětě by se nabízelo mnoho možností. Jsou tam krásná jezera a celé venkovské oblasti, mohli bychom si pronajmout dům a poslat ji na dobrou školu…“

„Ne. Do Berlína ne, Georgi.“

Chvíli na ni zmateně hleděl, ale pak mu to došlo.

„Maxův bratr a jeho švagrová se přece už dlouhé roky neozvali, a ani Alžbětini prarodiče už o sobě nedávají slyšet…“

„To je přece jedno,“ naléhala rozčileně. „Maxův bratr si kdysi, po Maxově smrti, nárokoval opatrovnictví pro Alžbětu. Rodina chtěla, aby k nim přijela na usedlost v Braniborsku. Jako von Roden přece nemůže vyrůstat v Africe mezi černochy a opicemi! Ne, tihle lidé se v žádném případě nesmí dozvědět, že se Maxova dcera teď nachází v Německu.“

Několikrát se zhluboka nadechl a vydechl. Vycítila jeho nespokojenost. Zničehonic se mezi nimi vytvořila trhlina – ještě před chvílí byla ochotná následovat ho třeba až na konec světa, ale teď mezi nimi něco stálo. Její dítě. Báječná dcera, kterou rozhodně nechtěla ztratit – a už vůbec ne kvůli rodině jejího zesnulého muže, se kterou se Max kdysi dávno nepohodl.

„Mohl bych ji adoptovat,“ navrhl George.

„To je skvělý nápad,“ uznala dojatě. „Ale není to zdlouhavá a komplikovaná záležitost?“

Její pochybnosti nebyly zcela bezdůvodné. George byl Angličan a i Charlotta získala sňatkem britské státní občanství. Alžběta však byla Němka jako její zesnulý otec.

„Nechtěl bys to zase zkusit v Káhiře?“ navrhla v očividné snaze najít nějaké východisko. „Myslím, že tam by se nám žilo docela dobře.“

Usmál se, a protože nebylo poblíž vidět žádné z hrajících si dětí, políbil ji na tvář a poté vyhledal její ústa.

„Ty by ses chtěla projíždět pouští na velbloudovi, viď? Vidím, že tě ten nápad pořád ještě neomrzel!“

„Za to můžeš jenom ty, Georgi. Kdybys neposílal ty krásné dopisy a rukopisy…“

„Ty lichotnice!“

Se smíchem ji k sobě přivinul a pevně sevřel v objetí, ale potom zase rychle zvážněl. Byli bez domova, viseli ve vzduchu se svěšenými kořeny, které se pokoušely najít vhodnou půdu, se kterou by dokázaly srůst. „Je mi to jedno, Charlotto. Budu spokojený tam, kde i ty najdeš své štěstí. Přesto si myslím, že by Alžběta měla chodit do německé školy.“

Takže v Německu – musela uznat, že George má v podstatě pravdu.

„Vyber nějaké místo,“ vybídl ji.

Zaváhala a kreslila špičkou nohy kroužky do svěží trávy, která se však zase hned vzpřímila.

„Emden?“

Tam žila před mnoha lety s rodiči a mladším bratrem. Nebylo to moc daleko od Leeru, takže babička Alžbětu občas uvidí a mohou se navštěvovat i s Ettje. Zbude trochu tepla domova, i když na dálku. Mennu si však bude držet od těla.

„Takže Emden!“ zvolal George s úlevou. „Pro mě za mě, je to stejně dobré místo jako kdekoli jinde!“

Říjen 1906

Hradba šedých mračen táhla po obloze jako nekonečná stáda prchajících zvířat. Oblaka se shlukovala, rozpojovala a třepila se do podoby olověné pavučiny. Jen zřídkakdy se slunce zalesklo na nějaké vlně v emdenském přístavu, voda zůstávala ponurá jako obloha a rybářské čluny kotvící u mola připadaly Charlottě jako smutní zajatci. Moře bylo daleko. Tam, za změtí jezer a kanálů, továrních komínů a jeřábů, si řeka Ems hledala svou cestu rovinatou oblastí zálivu Dollart do Severního moře. Byla splavná pro parníky a nákladní čluny a její tok sledovali i rackové, zdejší odvážní a svobodní letci plachtící vzduchem. Charlotta je mnohdy nedokázala ani sledovat pohledem.

Byl to nepochybně podzim, který jí ztěžka doléhal na mysl i náladu. Tady od přístavu vanul silný vítr bez jakýchkoli zábran do města, nadouval kabát a šaty a nutil Charlottu, aby si přidržovala klobouk. Když kvapně přecházela k radnici, připletl se jí do cesty nějaký mladík, který před sebou tlačil dvoukolák. Vší silou se zapřel proti povozu; čepici měl staženou tak hluboko do obličeje, že mu skoro nebyly vidět oči. Byla ráda, když stanula u řady domů, které ji chránily před poryvy větru. Zimomřivě si zvedla límec kabátu a prohlížela si výlohy jednotlivých obchodů. V Emdenu byly skvělé prodejny, daly se tu koupit anglické látky a španělské víno, nejnovější knihy a časopisy, pochoutky ze všech možných zemí a k tomu všelijaké hezké, ale naprosto zbytné věci, jako lampy s perličkami, malované tabatěrky, ozdobné čajové soupravy nebo porcelánové sošky. Bylo opravdu podivuhodné, že jí při pohledu na staré, velké patricijské domy nezřídka probleskly hlavou dávno zasuté vzpomínky. Znovu viděla svou matku, útlou tmavovlasou ženu, zimomřivě zachumlanou do kabátu – stála s ní před stejným obchodem a zvědavě si prohlížela růžově pomalované talíře a barevné porcelánové andílky. Ten výjev se jí v duchu vynořil stejně rychle, jako zmizel.

Těhotenství, vzpomněla si s úsměvem. Tehdy, když jsem v sobě nosila Alžbětu, mě taky napadalo hodně věcí z dětství.

Neměla bych si koupit toho růžového andílka z pomalovaného vosku? Ach ne, George by se jí přece jenom vysmál. Pravděpodobně už na ni netrpělivě čeká v hezkém domě v Osterstraße – tak si počínal vždy, když se příliš dlouho procházela po městě a vracela se s plnými taškami nákupů. Neměla nosit nic takhle těžkého, chodit jen na krátké procházky, po obědě se natáhnout, trochu si číst, psát dopisy nebo hrát na klavír, který jí koupil. No dobře, těhotenství nebylo úplně bezproblémové, trpěla bolestmi, a dokonce i občasným menším krvácením, ale to teď zase pominulo, byla už ve čtvrtém měsíci a cítila se zdravá. To, že znovu otěhotněla – přece jen jí už bylo šestatřicet let –, považovala Charlotta za velký dar. Tohle dítě bylo naplněním jejich lásky, ba nejen to: bylo opravdovým triumfem. George, který se nesměl v Londýně shledat se synem a dcerou, se znovu stane otcem – a tentokrát ho už od jeho dítěte nic a nikdo neodloučí. Ona, Charlotta, napraví to, co mu způsobila Marie.

Chvíli váhala a přemýšlela, jestli si nemá koupit alespoň vatovaný ohřívač na čajovou konvici, který zdobil nádherný vzorek z tmavých a světlezelených břečťanových listů. Za chvíli si ale snad posté zopakovala, že by neměla tak lehkomyslně utrácet Georgeovy peníze, i když jí to nikdy nevyčítal. Naopak, s úsměvem sledoval, jak naplňuje pronajatý dům všelijakými hezkými věcmi, a když se vydali na společnou procházku městem, tu a tam zmizel v nějakém obchodě, aby jí koupil knihu, šperk nebo notový sešit. I na Alžbětu, která už chodila do školy, pamatoval štědře, vlastně až přehnaně; dalo se dokonce říct, že dívku nevýslovně rozmazluje.

Když zvony z hlavního kostela oznámily poledne, přinesl vítr první malé dešťové kapky a Charlotta se rozhodla, že je načase jít domů. Proběhli kolem ní dva chlapci ve školní uniformě a s červenými čapkami – dnes byla středa, odpoledne už měli na gymnáziu volno; i Alžbětu, která chodila teprve na základní školu, odtud brzy vyzvedne jejich pomocnice v domácnosti. Dívka vždy překypovala školními zážitky, když přišla domů, a Charlotta považovala za důležité své dceři trpělivě naslouchat, aby jí v případě potřeby mohla pomoct nebo ji pokárat. Alžběta se sice překvapivě rychle sžila s novou situací, ale měla – ostatně podle očekávání – velký náskok před svými spolužáky a při vyučování se nudila, což vedlo k tomu, že tropila všelijaká alotria. Charlottě však připadalo mnohem problematičtější, že její dcera kolem sebe shromáždila okruh uctivých a ponížených přítelkyň a obdivovatelů, čímž probudila závist jedné ze svých spolužákyň. Ta dívka se jmenovala Jule Böttcherová, zvaná Julchen, a byla to dcera zámožného a vlivného emdenského radního. Ve třídě momentálně probíhala válka – jedni fandili Alžbětě von Roden, druzí její sokyni, pro kterou Alžběta měla jen označení „pitomá udavačská koza“. Charlotta nedokázala vždy z Alžběty dostat, co se konkrétně stalo, ale bylo jisté, že dívka zarputile bojuje o svou pozici.

„Nemůžeš jí pomoct,“ tvrdil k Charlottinu překvapení George. „Musí se naučit, jak daleko může zajít. Až si změří síly, může se s Jule Böttcherovou skamarádit na život a na smrt.“

Charlotta samozřejmě věděla, že George má stále na zřeteli to, aby ji uchránil jakéhokoli rozčilování, a tak situaci záměrně zlehčoval. Ne, tak jednoduché to nebylo. Alžběta čelila velkému stresu a neklidně spala. Před několika týdny, zrovna na své sedmé narozeniny, musela se silnou angínou a vysokou horečkou ulehnout do postele. Jestli bude tahle žabomyší válka ve škole i nadále pokračovat, bude si muset promluvit s učitelem.

Promočená a zadýchaná po rychlém běhu zahnula do Osterstraße a měla teď alespoň výhodu v tom, že jí vítr vanul do zad. Dům, který si pronajali, byla dvoupatrová cihlová stavba s červenou taškovou střechou a úzkými vysokými okny. Na zatravněném pozemku v předzahrádce ležela velká zrezivělá kotva. Před mnoha lety nechal tuhle usedlost postavit nějaký kapitán, teď patřila jeho synovi, který nechtěl rodičovský dům prodat a byl rád, že našel nájemníka. Při první společné návštěvě Emdenu ukázala babička Charlottě i budovu, kde před drahnou dobou její vnučka žila se svými rodiči a mladším bratrem. Nebylo to daleko od nynějšího bydliště a dům vypadal dost podobně, ale Charlotta si kupodivu už na nic z té doby nevzpomínala.

Před bíle natřenými vstupními dveřmi se musela na chvíli zastavit a zhluboka se vydýchat, aby jí přestalo bušit srdce. Když vešla do předsíně, vyběhla z kuchyně služebná Stine, nemotorně udělala pukrle – kdo jenom ji naučil takovou hloupost? – a oznámila, že Alžběta je v dětském pokoji, ale nechce nikoho vidět a nesnědla k obědu ani sousto.

„Je nemocná?“

Pomocnice v domácnosti byla mladá žena, robustní a trochu neobratná, dcera lovce sleďů, která s oblibou schovávala široké zrudlé ruce za zády. Stine ale v žádném případě nebyla hloupá a měla přirozený cit a vnímavost k lidem i zvířatům.

„Není nemocná, milostivá paní. Spíš jí něco pořádně přelítlo přes nos. Školní brašnu mi hodila pod nohy a teď sedí na posteli a bulí.“

Charlotta si s povzdechem vytáhla jehlice z klobouku a podala služebné mokrý kabát.

„Přišla nějaká pošta?“

„Ta leží u milostivého pána na stole.“

„Děkuji, Stine. Můžeš dávat jídlo na stůl.“

Služebná přikývla a krátce se zamyslela, jako by se chtěla ještě na něco zeptat, ale pak to raději spolkla.

„Příbory pro tři,“ dodala Charlotta, která si Stininu nejistotu správně vyložila. „Promluvím si s ní, určitě přijde.“

Za zavřenými dveřmi do dětského pokoje bylo opravdu slyšet Alžbětin pláč. Charlottě se jako matce sevřelo srdce. Vyhnala dceru z ráje, vytrhla ji ze svobodného života na plantáži u Kilimandžára a připravila ji o láskyplnou chůvu Hamunu. Není divu, že je nešťastná a sama sebe přivádí do potíží…

„Charlotto?“

George vyšel ze své pracovny. Sundal si brýle v pozlacených obroučkách, které už nějakou dobu potřeboval, a vyčítavě se na Charlottu podíval. Nato ji uchopil za ramena a opatrně se dotkl rty její tváře. V poslední době si znovu nechával narůst vous, i když tvrdila, že ji ten světlý porost nesnesitelně šimrá.

„Zase jsi tak dlouho pobíhala na větru a v dešti,“ huboval. „Jsi dost bledá, indická princezno. Posaď se a něco sněz, aby naše nebohé děťátko nehladovělo…“

„Já musím jen rychle zaskočit za Alžbětou…“

„Nic takového! Hezky si tady sedni! Postarám se sám o tu naši okouzlující tvrdohlavou tyranku.“

„Ona není žádná tyranka, Georgi!“

„Jen taková úplně malá,“ uklidňoval ji s úsměvem. „A ode dneška pravděpodobně i poražená. Ale s tím se bude muset vyrovnat – nikdo nemůže v životě jenom vyhrávat.“

Charlotta mu zamlčela, že ji trápí velké výčitky svědomí. George se v žádném případě nesmí cítit provinile, protože ho následovala. Opustila Afriku kvůli němu a za tím si stála, ačkoli jí to občas přišlo hodně zatěžko.

V jídelně Stine ještě obřadně prostírala talíře a příbory na bílý ubrus a na příborník opatrně postavila křišťálovou vázu s barevnými astrami, které George včera přinesl z trhu. Ze všech sil se snažila, aby řádně splnila vše, čím ji pověřili, ale bohužel přitom byla hrozně pomalá, což šlo Charlottě nezřídka na nervy. Přitom u svých černošských zaměstnanců musela často projevit mnohem větší trpělivost, ale ti se jí také odměňovali láskyplnou náklonností a veselou myslí. Ne, je nespravedlivá a rozhodně nebude Stine pobízet ke spěchu.

Místo toho zašla do pracovny, aby se podívala na došlou poštu. George už dopisy uspořádal a psaní adresovaná jemu otevřel. Dva časopisy ležely ještě stranou srolované a přelepené páskou a vedle nich spočívaly dvě obálky adresované Charlottě Johanssenové. Okamžitě poznala písmo – jeden byl napsaný Klářiným krásně úhledným písmem a podaný na poště v Dar es Salaamu, druhý pocházel od Jacoba Götze, jednoho ze dvou správců její plantáže u Kilimandžára. Se svým nejlepším přítelem Willim Guckesem pracoval tento Němec pocházející z okolí Kasselu nejprve na kávovníkové plantáži v pohoří Usambara, poté oba muži společně přešli k Rodenovým. Charlotta byla ráda, že pro svůj majetek našla tak věrné a pilné správce.

Nejdřív sáhla po Klářině dopisu – ten druhý mohl počkat, pravděpodobně obsahuje vyúčtování výnosu z letošních žní, možná i nové stavební záměry nebo jiné plány, které oba horliví správci neustále kuli.

Stine vyleštila stříbrný nůž na otvírání dopisů na Georgeově psacím stole tak, že zářil čistotou – musela to udělat tajně, protože Georgeova psacího stolu se nesměl kromě Charlotty nikdo ani dotknout. Z obálky vypadly nákresy, palmový háj u Immanuelova mysu, misijní budova s novými přístavbami, domorodé děti při školní výuce. Pohled z okna malého pokoje v evangelické misii, kde Klára teď už několik měsíců žila se svým mužem a malým Samuelem. Klára namalovala i svého syna, kterému už bylo patnáct měsíců – bylo to půvabné dítě s velkýma, trochu zastřenýma očima s vážným a podivuhodně vědoucím pohledem. Svého manžela, misionáře Petera Siegela, Klára tentokrát tužkou nezvěčnila.

Charlotta si s nepatrným povzdechem přitáhla čalouněnou židli, chvíli ještě znepokojeně poslouchala Georgeův hlas, který sem pronikal z dětského pokoje, a pak se začetla do Klářina dopisu. Jako vždy zněly zprávy od sestřenice při zběžné četbě vyrovnaně, téměř vesele, ale Charlotta znala Kláru příliš dobře. Byly to krátké vedlejší věty, které prozrazovaly pravdu. Samuel teď už vydatně jí a je zdravý jako řípa – takže předtím snad odmítal potravu? Byl nemocný? O tom se Klára v dřívějších dopisech nezmínila. Peter Siegel je zdravý a svěží a snaží se podle svých sil pomáhat zaměstnancům misie při jejich každodenních pracích. Klářin manžel po přepadení jeho misie v Naliene dlouho ležel nemocný; vypadal zmateně, dlouhé týdny se s ním nedalo promluvit. Charlotta si dělala starosti, jestli Peter vůbec ještě někdy bude s to působit jako misionář; pochyboval o tom i George. Návrat domů do Německa však pro něho nepřipadal v úvahu, jak několikrát zdůraznila i Klára. Nyní je tedy podle všeho schopen vykonávat jednoduché pracovní úkony v misii, což byl nepochybně pokrok. Trvalá perspektiva pro nepočetnou rodinu to ale rozhodně není.

Zamyšleně si prohlížela kresby a sama sebe se ptala, proč jí Klára neustále posílá takové obrázky. Copak neví, jak jí bude těžko u srdce, až spatří štíhlé palmy, tmavé obličeje domorodců a rozlehlý oceán? Sestřenka uměla dobře kreslit, několika tahy zachytila podstatné rysy krajiny; Charlotta měla při prohlížení pocit, že slyší rovnoměrné narážení vln o břeh a cítí teplo afrického slunce.

„Mami? Můžeme se teď najíst. Polévka je už na stole.“

Georgeovi se podařil skutečný zázrak! Alžbětin obličej byl sice ještě zrudlý a měla opuchlé oči, ale její dětský hlas už zněl pevně a odhodlaně.

„Už jdu, drahoušku!“

„Och, už zase krupková polévka s řepou!“ posteskla si vzápětí dívka, když Charlotta sundala pokličku z polévkové mísy.

George seděl s pracně zachovaným vážným výrazem u stolu a obřadně rozkládal ubrousek. Charlotta na něm viděla, jak je sám se sebou spokojený. Zatímco Alžběta se svraštělým čelem nabírala lžící polévku – nejméně půl velké naběračky byla povinnost, i když jí pokrm nechutnal –, Charlotta tajně natáhla pod svěšeným ubrusem paži k manželovi a pohladila ho po koleni. Rozhovor se chvíli točil kolem maličkostí, Georgeovi došel inkoust, v zahradě bylo třeba shrabat listí a kuchařka požádala o volný den, protože se její sestra v Brémách vdávala.

„Já tedy zítra do té školy půjdu,“ vyhrkla neočekávaně Alžběta.

George mlčel, jako by to už nebylo nic významného, a vzal si z podnosu dva plátky pečeně.

Charlotta se však už nedokázala ovládnout. „A proč jsi chtěla zůstat doma?“

„Protože teď všichni podporujou Idu a ke mně se nikdo nezná.“

„Nemyslíš, že byste se měly radši udobřit?“

Alžběta neodpověděla a horlivě žvýkala. Její přimhouřené oči a skloněné řasy však zřetelně napovídaly, že v žádném případě nemyslí na smír. Alespoň prozatím ne.

„Možná,“ zahuhňala a spolkla sousto. „Když to opravdu jinak nepůjde, tak ano.“

Charlottě se sice trochu ulevilo, ale starostí se nezbavila. Alžběta se zítra chystala postavit vítězné sokyni, což od ní bylo nesmírně statečné. Ačkoli prohrála, nevzala nohy na ramena, ale nadále hájila své místo. Charlotta si neodbytně vzpomněla na Maxe, Alžbětina otce, který se rozhádal se svou rodinou do krve, a proto se vystěhoval do Německé východní Afriky. Po celý život hleděl každému nebezpečí statečně do očí, ale smířit s rodiči a bratrem se mu nepodařilo. To nejspíš vyžadovalo jiný druh odvahy než jen pohrdat smrtí: odvahu čelit sobě samotnému.

„Psala Klára a přiložila hodně hezkých kreseb…,“ oznámila, aby přišla na jiné myšlenky.

„Je Sammi pořád ještě tak nevzhledný?“ zeptala se vzrušeně Alžběta. „Pořád nemá na hlavě vlasy? Je to určitě nejošklivější dítě na celém světě…“

„Něco takového bys neměla říkat, Alžběto,“ pokárala ji Charlotta, zatímco George se bez rozpaků uchechtl.

„Proč ne? Oni to přece neslyší. Teta Ettje nedávno taky říkala, že Sammi je dost hubený…“

„Ve srovnání s Ettjinými syny je opravdu velmi štíhlý,“ přisvědčil George své schovance. „A přesto už obstál v nejtěžším boji – boji na život a na smrt.“

Klářin syn se narodil krátce předtím, než vzbouření černoši zákeřně přepadli misii. Bylo jen zásluhou Georgeových lékařských dovedností, že kojenec přežil porod. Ležel v matce obráceně, s pupeční šňůrou omotanou kolem krku, a také Klára to málem nepřestála. Své první pozemské dny strávil malý Samuel v buši, kde povstalci zanechali misionáře Siegela zraněného při útoku, jeho rodinu a černošského služebníka. Jen s obrovským štěstím je včas zachránila jednotka askariů podléhající německému vojenskému velení a dopravila je do Kilwy.

„Raději ani nemyslím na to, že by nás přijela teta Klára navštívit,“ prohodila Alžběta tak nemilosrdně, jak to dokáže jenom dítě. „Jinak bych ještě musela se Samuelem na procházku, což by bylo hodně nepříjemné.“

Po obědě se s neskrývanou zvědavostí vrhla na kresby tety Kláry, do některých opovržlivé rýpala, jiné zase obdivovala, chtěla vědět, kdy maminka pošle do Afriky odpověď, a potom zaběhla do dětského pokoje, aby tam našla dlouho zanedbávaný skicář. Teta Klára v každém dopise chválila její obrázky, a proto se chtěla hned pustit do díla.

George energicky trval na tom, že se Charlotta musí na hodinu natáhnout na pohovku v obývacím pokoji. On sám chtěl ještě chvíli pracovat na své knize a večer jí předložit pár dalších listů ke korektuře.

„Odpolední procházka beztak odpadá – podívej se, jak tam prší,“ prohodil, když ji přikrýval hebkou vlněnou přikrývkou. „Naštěstí máme na předzahrádce tu kotvu, takže nám liják dům nikam nespláchne.“

Měl naprostou pravdu, venku na trávníku leželo to železné monstrum, se kterým deset mužů dokázalo jen stěží pohnout. Kdysi patřilo k nějakému majestátnímu trojstěžníku, který se po vzniku a rozšíření paroplavby ukázal jako nerentabilní a rejdařství se ho vzdalo. Kapitán, v jehož domě bydleli, nejspíš tomu plavidlu velel a kotvu si z nostalgie ponechal.

„Podej mi prosím noviny a dopis od Jacoba,“ požádala Charlotta, která se při nuceně nařízeném poledním klidu vždy nudila.

„Neměla bys číst, ale spíš si trochu odpočinout,“ namítl její muž a se žertovně svraštělým čelem vyšel z místnosti.

Charlottě dosud bušilo srdce rychleji než obvykle; opravdu byla unavená, ale z jakéhosi důvodu se nechtěla uklidnit. No jistě, každé těhotenství probíhá jinak, pomyslela si a zavřela oči, aby se uvolnila. Dopis od správce plantáže si může přečíst i později.

Slyšela, jak George tiše zašel do své pracovny. Dole v kuchyni zařinčel plechový kbelík a otevřely se zadní dveře na zahradu – Stine pravděpodobně musela i přes deštivé počasí odnést zeleninové odpadky na kompost. V dětském pokoji panovalo hrobové ticho.

„Co bys říkala tomu, kdybych některé Klářiny kresby zařadil do své knihy?“ zeptal se George, když se vrátil a konečně jí podal noviny a dopis. „Samozřejmě bych jí za to zaplatil, to se rozumí samo sebou.“

Charlotta se usmála. George jí opakovaně nabízel, že Kláru a Petera finančně podpoří, ale dobře věděla, že Kláře by to bylo proti mysli.

„Byla by nepředstavitelně pyšná, miláčku. Nevezme si ale za to ani fenik, vždyť ji znáš.“

„Je přece obvyklé, že ilustrátoři dostávají honorář.“

„Jistě, ale Klára bohužel nemá sebemenší cit pro obchod, takže dosud své obrázky vždycky jenom darovala. Dělám si o ty tři starosti. Peter zřejmě pořád ještě překonává šok z přepadení.“

„S tím si nemusíš lámat hlavu, Charlotto. Berlínská misijní společnost se o ně už postará…“

Urovnal jí přikrývku, políbil ji na tvář a vrátil se k psacímu stolu. Dveře do obývacího pokoje nechal otevřené, aby k ní občas nahlédl a vyměnil si s ní zběžný úsměv.

Soužití s ním bylo krásné. Nejšťastnější hodiny trávili spolu vždy večer, když společně vylepšovali jeho text. Tehdy se pokaždé ponořila do fascinujícího světa manželových myšlenek, podílela se na jeho bojích a nadějích, nechávala se svádět jeho popisy a líčením, ačkoli zároveň tušila, že je to snílek, jenž by dal celý svůj život za ráj, který se nehodí do tohoto světa. Ale co by to bylo za svět bez snílků?

Rozvázala pásku na novinách Ostafrikanische Zeitung, které jistý Willi de Roy už několik let vydával v Dar es Salaamu, ale jakmile přeletěla očima první nadpisy, list zase odložila. Ty záležitosti jí připadaly vzdálené, mimo její dosah, takže bude lepší, když se jimi přestane intenzivně zaobírat.

Další tiskovinu, časopis Zeitschrift für Tuberkulose, který si předplácel George, vydávala jistá Lydia Rabinovičová-Kempnerová. Charlotta ho ani neotevřela a místo toho roztrhla dopisní obálku.

K jejímu překvapení se v ní nacházela tři psaní s odlišnými rukopisy. Autor jednoho z nich byl Jacob Götz, druhé obsahovalo roztřesené písmo a jen obtížně čitelnou zprávu ve svahilštině – patrně pocházela od Hamuny. Kdo to asi pro ni sepsal? Proč nezašla za Willim Guckem, který obvykle formuloval Hamunina a Sadallova sdělení? Naprostou záhadou byl třetí dopis, protože pocházel od búrského plantážníka Josefa Vosche, který se před třemi lety usadil poblíž jejích pozemků.

Ruce se jí zničehonic tak roztřásly, že jen s námahou dokázala rozluštit Jacobovy krátké řádky.

Vážená paní von Roden,

dosud jsem nedokončil závěrečné vyúčtování, protože zatím nedokážu odhadnout škodu, která vznikla v důsledku požáru skladovacích kůlen. Nicméně práce pokračují a já vám brzy pošlu konkrétní údaje. Měli jsme málo deště, což je pro sisal příznivé. Musíme kácet stromy, abychom nařezali prkna, potřebujeme také hřebíky a ostnatý drát. Nechávám všechno střežit, zvláště v noci, protože ve tmě si nemůžeme být ničím jistí.

Přikládám dopis od Josefa Vosche. Předal mi ho, protože nezná Vaši adresu v Německu a já mu ji nechci sdělit. Zároveň bych ale nechtěl jeho psaní před Vámi zatajit.

Váš věrný

Jacob Götz

Charlotta si dopis přečetla několikrát, aniž z něj byla příliš moudrá. Jacob se nikdy neuměl vyjadřovat vybraně, byl to prostý muž bez vyššího školního vzdělání, ale dosud jeho zprávy zněly vždy rozumně a logicky. Tyhle jí ale připadaly naprosto zmatené. Skladovací kůlny postihl požár? Jak se to mohlo stát? Utrpěl někdo nějakou škodu? Co oheň zničil, snad ne už zabalená sisalová vlákna? A proč nechtěl tomu Búrovi sdělit její adresu?

Nejistě se zadívala na George, který však byl zcela pohroužený do práce. Rozhodla se, že ho teď nebude rušit, a sáhla po další korespondenci. Dopis od Josefa Vosche byl sice sepsaný chybnou němčinou, ale obsah byl jasný. Búr litoval tragické nehody na její plantáži a zároveň nabízel nikoli nepodstatnou částku za její odkup. Svou velkorysou nabídku zdůvodnil tím, že její pozemky mají pro něho výhodnou polohu, protože jsou hned v sousedství, což mu umožňuje oba majetky bez potíží sloučit.

Charlotty se tato nabídka nepříjemně dotkla. Jistě, uvažovala o tom, že plantáž prodá, když v březnu odjížděli do Německa, ale mezitím jí ten kousek africké země přilnul k srdci ještě víc. Max vložil do tamních pozemků všechnu sílu a schopnosti, bylo to Alžbětino dědictví a dítě to místo považovalo za svůj domov. Ne, nechce plantáž prodat, a už vůbec ne tomu vyzáblému, chtivému Josefu Voschovi, který se vždy tvářil tak svatouškovsky, ačkoli se mu v očích zračila ryzí hrabivost. Tomu nepříjemnému chlapovi svou půdu rozhodně nepřenechá, i kdyby ji vyvažoval zlatem. Jak ho vůbec mohlo napadnout předložit jí takovou nabídku?

Něco v nitru se jí sevřelo a div to z ní nevymáčklo všechen vzduch. Pokusila se uklidnit, přála si, aby to hloupé bušení srdce konečně přestalo. Co je vlastně na té nabídce tak neobvyklého? Vosch se už dlouho snažil zvětšit svůj majetek, a teď, když se vrátila do Německa, vycítil zřejmě dobrou šanci na odkup její plantáže. Obchod je obchod, to se musí jednat rychle a nebrat na nic ohledy. To moc dobře ví i ona sama, vždyť kdysi vedla prodejnu a byla obratná obchodnice.

Zamyšleně se chopila Hamunina dopisu. Chvíli přemýšlela, jestli má do obývacího pokoje přivolat Alžbětu, protože psaní od chůvy se většinou zaměřovala na jejího miláčka, malou dcerušku bibi Roden, kterou tak bolestně postrádala. Cizí písmo s podivnými kudrlinkami ji však od toho odradilo.

Milé bibi Roden, mé dobrotivé paní, která se vždy o nás všechny starala. Jsme ve velkém neštěstí a bez pomoci, každý den pláčeme po naší dobrotivé paní, která nás opustila. Napadli nás zlí lidé, posedlí šejtanem. Přinesli nám uprostřed noci oheň, který spolykal dvě kůlny a všechny žoky se sisalem. Bwana Jacob a bwana Willi chtěli sisal zachránit, všichni jsme nosili vodu a lili ji do plamenů, ale oheň byl příliš velký. Mnohým z nás způsobil rány a puchýře. Sadallu trápí kruté bolesti na rukách a nohách, ale bwana Willi kvůli plamenům ještě v noci zemřel a jeho duše vystoupala k Bohu. Teď má bwana Jacob velký zármutek, nemůže jíst ani mluvit. Duchové si ho patrně s sebou odvedli tam, kde přebývá bwana Willi, a my už nevíme, jak bysme mohli našemu dobrému pánovi pomoct. Jsme sami a není tu nikdo, kdo by nám řekl, co máme dělat.

Moje dobrotivá bibi Roden, je načase, aby ses k nám vrátila. Roztančíme se radostí, až zase budeš s námi a přivedeš s sebou také mou malou paní.

Hamuna, Sadalla, Kapanda Mtitima

To bylo přesně ono. Dobrotivý Bože, tohle byly události, které tak výrazně poznamenaly Jacoba Götze a které ve svém nevýslovném zoufalství ani nedokázal vylíčit. Willi Guckes, laskavý, pilný chlapík, který měl tak blízko k Jacobovi a který si k zoufalství černochů při práci většinou pohvizdoval písničku, přišel při tom strašlivém požáru o život. Jak velká musela být Jacobova bolest ze ztráty přítele, vždyť oba tvořili nerozlučnou dvojici! Vypadalo to, že neštěstí připravilo Jacoba o zdravý rozum a už není schopen vést plantáž.

Charlotta odhodila přikrývku a posadila se. Něco se musí stát. Někdo musí Jacobovi pomoct, převzít správu plantáže, přidělovat dělníky k jednotlivým pracím a podívat se, co se dá po požáru ještě zachránit. Také peněz bude nedostatek, protože podle všeho shořela celá úroda. Ale jak má tady v Německu najít schopného správce? Někoho, kdo tu zemi dobře zná, kdo ví, jak se řídí plantáž a kdo dokáže přijímat správná rozhodnutí…

„Georgi! Musím zpátky do východní Afriky… Jen nakrátko, než uspořádám záležitosti na své plantáži…“

Sama věděla, že je to nesmysl, přesto k němu spěšně přistoupila a rozčileně mu podala dopisy. George polekaně zvedl hlavu a vyskočil ze židle.

„Panebože! Charlotto!“

Charlotta měla pocit, že jí v uších hučí rozbouřené moře a vítr, který venku škubal za kotevní řetěz. Viděla, jak k ní přichází George, ale jeho pohyby jí připadaly neobvykle pomalé a vrávoravé. Vzápětí pochopila, že je to ona, pod kým se houpe podlaha. Nakonec se jí nohy podlomily, parkety jako by se rozestoupily a ona se propadla do hlučné, bušící temnoty.

„Mami! Mami! Tak se přece prober! Mami!“

„Ničeho se neboj, Alžběto. Už zase přišla k sobě.“

Charlotta pomalu otevřela oči a zamžourala. Nad ní visel zlatý lustr se světlezelenými papírovými stínítky. Odkud ho jenom zná? Správně, sama ho koupila, visí v její ložnici. V pronajatém domě v Emdenu. Někdo jí podepřel hlavu a podržel jí u rtů sklenici. Polkla několik doušků čiré studené vody. Teď už poznala Georgeův vousatý obličej a zkoumavý pohled jeho vážných šedých očí. Vedle něho stála Alžběta a tvářila se velmi polekaně a zároveň vyčítavě.

„Mami, už jsem myslela, že seš mrtvá!“

„To je nesmysl, Alžběto. Byla jsem jen na chvíli… trochu mimo.“

Alžběta ji pohladila teplou, lepivou rukou po tváři, něžně a konejšivě, jako by musela matku utěšit.

„Já vím, mami. George mi to vysvětlil. Za to všechno může ten hloupý mladší bratříček. Byla bych nejradši, kdybys nemusela vůbec rodit…“

„Jen počkej, až bude na světě, budeš o něm smýšlet jinak. Ostatně stejně dobře to může být i sestřička…“

„Já nikoho z nich nepotřebuju,“ ohradila se Alžběta a pokrčila nos. „Ale když vám to dělá takovou radost, zvyknu si na to.“

Charlotta se cítila malátná. Znovu se rozpomněla na dopis z Afriky, který se pravděpodobně stal důvodem její nenadálé mdloby, ale pomlčela o něm, aby Alžbětě nepřidělávala další starosti. Dívka zašla do dětského pokoje, aby jí přinesla započatou kresbu, a dočkala se od matky velké pochvaly. Malá obšírně vysvětlovala, co všechno chce ještě nakreslit, a nakonec slíbila, že nezapomene ani na domácí úkoly.

„Ty jsou dobré tak akorát pro hlupáky, aby je uspaly,“ prohlásila, než se znovu uchýlila do dětského pokoje.

Charlotta počkala, až za sebou zavře dveře, opatrně se posadila a uhladila si vlasy.

„Dobrotivé nebe,“ pronesla s úsměškem. „To jsem vás asi hodně vylekala, že?“

„Dá se to tak říct. Už je to lepší?“

„Všechno v pořádku. Přečetl sis ty dopisy?“

„Ještě ne.“

„Tak to prosím udělej, Georgi. Ráda bych věděla, co si o tom myslíš.“

Vrhl na ni kritický pohled a zvedl se, aby sebral rozložené listy z podlahy. Netrpělivě přihlížela, jak se s nimi posadil do křesla, vytáhl z kapsy u saka brýle a psaní si nejprve prohlédl z obou stran, než se do něj začetl. Znervózňovalo ji to, poprvé od doby jejich společného soužití cítila potřebu se na něho zlostně obořit. Opravdu ji musí takhle napínat?

„No? Co tomu říkáš?“

Položil si papíry na klín a podíval se na ni přes obroučky brýlí. Pronikavě, jak to vždycky dělával, jako by se snažil pochopit hlubší důvod jejího rozčilení.

„Samozřejmě chápu, že tě to znepokojuje, ale měli bychom nejdřív získat podrobnější informace – tyhle dopisy obsahují mnoho nejasností.“

Manželova chladnokrevná netečnost jen vystupňovala její neklid. Jaké informace chce ještě dostat? Situace je přece jasná: Nebohý Willi Guckes je mrtvý, jeho přítel Jacob kvůli tomu propadl zoufalství a není schopen spravovat plantáž. Úroda je zničená, mnoho dělníků je vyděšených, chamtivý soused natahuje ruku po jejím majetku…

„Musím něco podniknout, Georgi. Je to moje plantáž, jsem za ni odpovědná. Je nutné najít vhodného správce, žádného z těch nezkušených mladých chlapíků, kteří si namlouvají, že se plantáž řídí jakýmsi samospádem, nýbrž zkušeného muže, který už nějakou dobu prožil v koloniích. Někoho, kdo zná poměry a ví, do čeho se pouští. Hlavně ale to musí být někdo, kdo dokáže vycházet s černošskými dělníky. V žádném případě nechci, aby se na mé plantáži uplatňovaly tělesné tresty, rozumíš?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Něžný měsíc nad Usambarou.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.