Copyright © 2018 by JLWR, LLC

Published by arrangement with St. Martin’s Publishing Group.

All rights reserved.

Translation © Alžběta Lexová, 2021

ISBN 978-80-249-4575-0

Mé nejdražší Rachel

Poděkování

Jako obvykle patří můj nekonečný vděk mé redaktorce Holly Ingrahamové. Díky za tvůj talent, rady a vedení. Vždycky přijdeš s těmi nejlepšími nápady. Jennie Conwayové, Marisse Sangiacomové a Meghan Harrington – vaše pomoc je nedocenitelná. Díky Lesley Worrellové, Jonu Paulovi a jedinečnému grafickému oddělení nakladatelství St. Martin’s Press. Obálky mých knih jsou díky vám božské. Děkuji každému od SMP, kdo se na příběhu March a McCalpina jakkoli podílel.

Pam Ahearnová, máš můj upřímný obdiv. Díky za všechno. A za mnohé vděčím také Kim Rozzellové, která mi neskutečným způsobem usnadňuje život.

Díky Corinne DeMaagdové, Charlotte Russellové a Christy Carlyleové – vaše přátelství má pro mě cenu zlata.

Gregu, díky, že máš se mnou svatou trpělivost i ve chvílích, kdy si na celé hodiny někam zalezu a píšu. Jsi dokonalý.

A nejvíce děkuji vám, čtenářům. Znamenáte pro mě všechno.

Prolog

Leyton, nedaleko Londýna,

1805 Panství Lawson

March Lawsonová byla zvyklá na ruch a hluk početné domácnosti, nyní však nehnutě seděla a otupěle poslouchala tikot kyvadlových hodin odměřujících jednu nekonečnou vteřinu za druhou. Ani rytmický pohyb kyvadla nedokázal narušit hrobové ticho, jež ji v otcově pracovně obklopovalo. Od návratu tady March trávila většinu času a čerpala útěchu ze známé vůně kůže a inkoustu, která jí připomínala otce. Účetní kniha ležela otevřená na stole, jako by se měl otec každou chvíli vrátit a začít do ní zapisovat.

Týden před sedmnáctými narozeninami si March spočítala, že je na světě už dvě stě tři měsíců. Jeden z těch dvou set tří měsíců působil jako zanedbatelný zlomek, a přece se v jeho průběhu obrátil celý její život naruby.

Zmítalo jí zoufalství a útočilo na ni jako rozbouřené vlny. Se sourozenci byli pryč jen jeden měsíc, přesněji řečeno dvacet sedm dní, a najednou byla hlavou rodiny ona. Musela se postarat o ročního bratra a dvě sestry, desetiletou Julii a jedenáctiletou Faith. V hlavě jí zuřil zmatek. Její sourozenci netušili, jaká spoušť tu na ně po návratu z Brightonu čeká.

March takové štěstí neměla. Věděla to už dva týdny. O tom, že rodiče podlehli chřipce, se dozvěděla ze spěšného listu, který jí a Hartu Penningtonovi, jejich doprovodu, doručil zvláštní posel. Ať už to od ní bylo rozumné, či nikoli, rozhodla se tu smutnou zprávu sourozencům sdělit až doma.

Díkybohu za Harta, bez něj by zpáteční cestu nejspíš nepřežila. Byl laskavý a chápavý a ze všech sil se snažil Marchiny sourozence zabavit, aby si mohla ona zatím utřídit myšlenky a srovnat se s povinnostmi, které ji jako hlavu rodiny čekaly.

Hart Pennington byl o třicet let starší než March a přes deset let pracoval pro jejího otce jako tajemník. To jemu otec svěřil všechny děti a požádal ho, aby je odvezl co nejdál od Leytonu, kde řádila epidemie chřipky. A když bylo opět bezpečné se vrátit, doprovodil Hart děti na rodné panství a k hrobům jejich rodičů a utěšoval je v jejich zármutku. Od toho dne se stal členem rodiny a už navždy pro ně byl „strýček Hart“. Teď však March pomoct nemohl, protože musel navštívit blízkého přítele.

A beztak to musela March zvládnout i bez něj. Byla to její povinnost.

Na dům se sneslo nepřirozené ticho. Kyvadlo hodin se náhle zastavilo, jako by se bálo, že hlukem nebo pohybem přivábí Smrt zpět k jejich prahu.

Mrcha.

Ta zlodějka strhla do své chladné náruče nejživější a nejenergičtější členy jejich malé komunity – včetně Marchiných rodičů. Když Marchina matka vážně onemocněla, poslal otec všechny děti pryč, aby se nenakazily, a sám zůstal na panství a dál o manželku pečoval. O dva dny později matka zemřela. Otec ji následoval do týdne. March však pochybovala, že ho skolily horečky a choroba. Podezřívala spíš zlomené srdce, protože otec matku vroucně miloval.

„March?“ zavolal na ni slabý hlásek, který už by další záchvat pláče neustál. K March se blížila její desetiletá sestra Julia, která se prohýbala pod vahou jejich ročního bratra Bennetta.

March se pokusila nasadit konejšivý úsměv. Její nejmladší sestra útěchu potřebovala.

„Co se děje, srdíčko?“

„Kdo se o nás teď postará?“ Sestřin šepot se k March nesl jen jako závan vzduchu, jako zašustění andělských křídel.

„Já. “ March se předklonila a pohladila Julii po tváři.

„A co Faith?“ zeptala se Julia rozechvěle, jako by měla opět na krajíčku. „Kde je?“

Marchina nejmladší sestra Julia byla od chvíle, kdy se dozvěděla o smrti rodičů a o tom, že domov, který považovaly za samozřejmý, se navždy změní, prakticky k neutišení. A také se potřebovala neustále ujišťovat o tom, kde jsou zbývající sourozenci.

„Faith si šla lehnout,“ odpověděla March. „Byla vyčerpaná. “

„Kdo se postará o Faith?“

„To už jsme probíraly, beruško. “ March v uplynulých dnech dělala, co mohla, aby sestru utěšila a rozptýlila její obavy. Objímala ji celé hodiny a přihlížela tomu, jak se sestřina dětská nevinnost s každou prolitou slzou tříští na kusy. Nic však nepomáhalo a Juliiny noční můry dál drásaly Marchiny čerstvé, ještě nezhojené rány.

Její sestra měla na obavy plné právo.

March se taky bála. Byla vyděšená. Ztěžka polkla v marné snaze potlačit vlastní strach a slzy. Jinak by jen znovu vzkřísila Juliino zoufalství.

Bennett zničehonic zakňoural. V sestřině náručí se mu nelíbilo. Dívka se ho pokusila uklidnit drobným zhoupnutím, ale batole ten pohyb jen ještě víc rozlítil. Pracovnou se rozlehlo hlasité zavřísknutí.

„Zrovna jsem ho přebalila, počůraný není,“ bránila se Julia a podala bratra March. „Asi má hlad. “

March si opřela chlapce o hrudník, začala s ním chodit sem a tam a současně ho hladila po zádíčkách.

„March?“ hlesla Julia. „Kdo se postará o něj?“

„Já. “ To, jak sestra neustále opakovala její jméno, drásalo March nervy, ale věděla, že Julia nejspíš cítí potřebu ho vyslovovat – znovu a znovu – jako modlitbu, která jí zajistí bezpečí.

Julia přikývla, jako by to dávalo dokonalý smysl. „Je to teď tvoje dítě a ty jsi jeho máma. “

Pravda ukrytá v onom nevinném prohlášení rozcupovala zbytky Marchina světa na cáry. Tohle byl její nový život. Neměla šanci před tou zodpovědností uniknout, ne, dokud bratr nedospěje a nepřevezme správu panství sám.

March se zhluboka nadechla a potlačila úzkost, která jí svírala srdce. Nezvládne se o panství postarat sama. Už napsala otcovu právníkovi v Londýně a požádala ho o pomoc. Otec všem dětem založil svěřenský fond a ustanovil jim i poručníka, kdyby se s ním a s jejich matkou něco stalo. Měl se jím stát lord Burns, přítel jejich zesnulého dědečka, který se měl zároveň postarat o panství a fondy dětí.

March se zuby nehty držela naděje, že lord Burns zakročí rychle a všechno dobře dopadne.

Julii se roztřásl spodní ret. „M-March, já se bojím. “

„Já vím, Julie. “ V očích ji štípaly slzy. „Já taky. Ale pořád jsme rodina. Zůstaneme spolu, děj se co děj. Slibuju. “

„Věřím ti. “ Sestra se otočila k odchodu a pak se ještě zarazila a otočila se na drobné nožce. „Mrzí mě, že si nezatančíš. “

„Cože?“ March se na sestru ohlédla a dál rytmicky plácala po zádech bratříčka. Sestřin zármutek v posledních dvou dnech kolísal mezi záchvaty usedavého pláče a nezdravou euforií. Tahle nečekaná změna byla toho jen dalším příkladem. A právě kvůli těmto extrémům March přestávala sestře rozumět.

„Tvoje jaro,“ vysvětlila Julia a nakrčila čelo.

„Moje jaro? Nechápu. “

„Roční období – jako léto, zima a podzim. “ Dívka si otřela nos a slzy do rukávu. „Máma mi o tom řekla. “

Společenská sezona. „Myslíš moje uvedení do společnosti?“

Sestra přikývla. „Mrzí mě, že si neoblečeš tu hezkou róbu a střevíčky. Máma mi je ukázala, když jsme byly naposled v Londýně. Ty vyšívané punčochy byly tak hebké. Připomínaly mi vlnu našich jehňat. “

„Tím se netrap. Existují mnohem důležitější věci. “ March volnou rukou cvrnkla Julii do nosu. „Jako třeba ty. “

„Jestli budu mít jaro, March, věnuju ho tobě,“ prohlásila Julia.

„Děkuju, beruško, to je od tebe milé. “ Její sestra byla drahoušek. Drobný a vyděšený drahoušek.

Marchin život nabral úplně jiný směr a ona netušila, jak se s tím má vyrovnat, ani kudy se vydat. Zcela sobecky nedokázala potlačit zklamání. Na uvedení do společnosti se opravdu těšila.

Už celý rok snila o tom, jak se seznámí s mladými ženami a muži ve stejném věku, naváže nová přátelství a vyrazí spolu s nimi vstříc dospělosti. Pod matčiným vedením by se naučila, jak se stát mladou dámou, a zapojila by se do společnosti. A navíc by si našla manžela, takového, který by ji miloval a opatroval, jako miloval Marchin otec její matku.

Sevřel se jí žaludek. Co když se nikdy nevdá a nenajde štěstí, které vždycky považovala za samozřejmost?

Zavrtěla hlavou. Zbytečně se strachuje. Jakmile se s ní spojí lord Burns, vrátí se život do normálu. Víceméně. Lord Burns se přijede na panství podívat a zjistí, co je třeba udělat. Pomůže jim najít nové sloužící namísto těch, kteří buď podlehli chřipce, nebo dali po smrti jejich rodičů výpověď. Zůstala jim jen paní Oliverová, hospodyně, a ta se sama stále zotavovala z nemoci.

March uvedou do společnosti příští rok.

To vědomí jí však nepřinášelo kýženou útěchu. Nemělo cenu zapírat, že to jediné, co si skutečně přeje, je, aby se ve dveřích objevili rodiče a tahle muka ukončili. Matka by utišila Bennetta a otec by zvedl Julii do vzduchu a rozesmál ji. Faith by se k nim připojila s neodmyslitelnou knihou v ruce. Byli by zase velká šťastná rodina. Jestli je bůh milostivý, najde způsob, jak vrátit čas o dva měsíce zpět.

March se modlila za nemožné a srdce jí poskakovalo v hrudi, jako by chtělo uniknout ze spárů zoufalství.

„Takže nás neopustíš?“ vytrhl March z myšlenek Juliin prosebný hlásek.

„Ne, broučku. Jsem přesně tam, kde chci být. A chci, abys tu byla i ty. “

„March?“ Juliiny veliké, laní oči se leskly strachem.

Nejistota v sestřině hlase March lámala srdce.

„A kdo se postará o tebe?“ zašeptala Julia. Sestra jí tyhle otázky kladla každý den, jenže odpověď na tuhle byla pokaždé stejná.

Nikdo.

March se kousla do rtu tak silně, až ucítila krev. Hořkost jí byla k ničemu. Čím rychleji se vyrovná s realitou, tím míň se tím bude trápit. „Tatínek se o nás postaral. Teď se budeme starat jeden o druhého. Tak to má být. “

Bratr z plna hrdla zavřeštěl a March vyhrkly do očí slzy. Nechala se pohltit vlastním zármutkem a úplně zapomněla dojít do vsi pro zásoby. Jak mohla být tak hloupá?

Bratrův křik přešel v srdceryvný pláč. V domě nebylo žádné jídlo, ale trochu mléka by možná našla. Bylo po desáté večer, teď by ve vsi už nic nesehnala. Zítra dojde pro zásoby. Do týdne se jí ozve otcův advokát. Všechno bude dobré.

„Beruško, mohla bys ohřát zbytek mléka pro malého?“

Julia svěsila hlavu, ale ani to nezakrylo její roztřesené rty. „Omlouvám se, March. Prosím, nezlob se. Já ho vypila. “

Bennett si škytl, jak se marně snažil pořádně nadechnout k dalšímu křiku. March zaplavila panika, s níž od návratu na panství Lawson bojovala každou vteřinu každého dne. Rozechvěle se nadechla.

„Moc mě to mrzí, March. Měla jsem hlad. “ Julii se začaly po tvářích valit slzy jako hrachy. „Opustíš mě teď taky?“

Kapitola první

O osm let později

„Slečno Lawsonová, jako hospodyni vás propouštím. “ Vikomt na ni zamžoural a zvedl bradu. Tvářil se, jako by si právě lokl neslazené limonády. „S okamžitou platností. “

No to je paráda. March málem vyprskla smíchy a jen myšlenka na čekající hory špinavého prádla v ní smích zadusila. Kéž by to bylo tak snadné. March by si odpočinek rozhodně vychutnala. Na chviličku se opájela představami lenošení v posteli s horou gotických románů na nočním stolku, ale pak se vrátila do přítomnosti. Nemělo cenu ztrácet čas se sny, které se jí nemohly splnit.

Seznam jejích úkolů nebral konce. Dnes dopoledne už stačila projít zásoby ve spíži, sestavit jídelníček na příští týden, zaplatit řezníkovi a uzavřít týdenní účetnictví. Potřebovala se ještě podívat na střechu a zjistit, jak moc protéká. Neměla sebemenší ponětí, kde vezme peníze na opravy.

Vikomt se opřel lokty o stůl a spojil konečky prstů a pak se pokusil povytáhnout jedno obočí. Marně. Ve výsledku zvedl obě obočí a namísto káravého výrazu vypadal spíš udiveně.

March si odkašlala, aby zamaskovala smích. Vikomt jí vždycky uměl zvednout náladu. March se opřela a rozhodla se, že si jejich rozhovor užije, protože ji čekalo opravdu hektické odpoledne. Musela projít staré oblečení na půdě a vybrat kousky, které by mohla švadlena přešít. Parlament se letos sešel brzy, a tak měla londýnská sezona začít už za několik týdnů. A navíc se musela March sejít s panem Willinghamem a domluvit s ním dodávky dřeva a uhlí. Už teď jim došly zásoby, které jim podle rozpočtu měly vystačit na příštích šest měsíců.

„Mohu odejít ke konci týdne, můj pane, ale očekávám plat za celý týden a uhrazení zpáteční cesty do Londýna. “ Bylo s podivem, že dokázala tváří v tvář výpovědi nasadit tak vyrovnaný a sladký tón. „Mohu se zeptat na důvod svého propuštění?“

Vikomt se zatahal za ubrousek na krku a podíval se March do očí. Šokovaným výrazem připomněl March pstruha mrskajícího se na břehu v marné snaze uniknout zpět do vody. Rychle se však vzpamatoval a šok nahradilo cosi jiného, jakýsi náznak zklamání.

„Dobrá, nejspíš si zasloužíte vysvětlení. “ Ztěžka polkl, až mu na krku poskočil nepatrný náznak ohryzku. „Opakovaně jsem žádal, aby týdenní menu nezahrnovalo šunku a fazole. “

„Jsem propuštěna kvůli šunce a fazolím?“ March se těmi slovy málem zalkla. Rychle se kousla do jazyka. Snažila se potlačit smích, ale nedařilo se jí to. Vikomtovi naskákaly na tvářích rudé skvrny.

„Včera večer to bylo už potřetí tento měsíc, co můj hlavní chod sestával z těchto dvou surovin. Nesnáším ty hrudky a to prorostlé maso. Ptám se, proč bysme nemohli mít i nějaké dezerty? Vaše náhradnice, slečna Faith, přislíbila, že do mého menu zařadí více sladkých položek. Můžete ji zaučit a na konci týdne se rozloučíme. “

March si povzdechla. Srdce se jí sevřelo bolestí z pocitu selhání. „Tak zaprvé, Bennette, správně je ‚proč bychom nemohli mít nějaké dezerty?‘ Zadruhé nic lepšího v těchto podmínkách nezmůžu. A zatřetí, Faith jako moje náhrada? A co její –“

„Její zraněná noha nemá na schopnost vykonávat tuto práci žádný vliv. Opakovaně jsi nám tvrdila, že Faith dokáže všechno, co si zamane,“ ohradil se její devítiletý bratr. Mladý vikomt se zhluboka nadechl a odfoukl si černé lokny z tváře, v níž zářily jasné zelené oči. March měla pocit, jako by se bratrovy rysy měnily každý den a postupně odhalovaly muže, jakým se měl stát. Čím dál víc se podobal jejich otci.

„To je od tebe opravdu hezké, drahoušku. Faith by určitě taky potěšilo, že si to myslíš. Nicméně… broučku, prosím, nekopej do toho stolu. Ve dřevě pak zůstanou rýhy,“ pokárala ho March něžně.

Bennett zabručel a vyhlédl z okna. Muselo být těžké vyrůstat jako jediný bratr tří starších sester. Neměl žádný mužský vzor, který by ho naučil, jak se má chovat mladý lord nebo jaké budou v budoucnu jeho povinnosti. Potřeboval pořádného učitele a vzdělání hodné vikomta.

„Budu se snažit podávat víc sladkostí. Nic lepšího ti slíbit nemůžu. “ Pošramotila jeho hrdost. Nebylo to poprvé ani naposledy. Nedělala to naschvál, ale museli se vyrovnat s tím, jak na tom jejich panství je. Na sladkosti neměli peníze.

Bennett se k ní zničehonic otočil. „Kolikrát tě o to musím žádat, March?“ vyjel na ni bojovně. „V pracovně mě oslovuj ‚můj pane‘ nebo ‚lorde‘. Navíc je to můj stůl, a když budu chtít, můžu si do něj klidně kopat. “ Jeho mladistvou tvář náhle rozzářil křivý úsměv. „Opravdu upravíš to menu? Přidáš mi tam sladké?“

„Uvidím, co se bude dát dělat, ale nemůžu ti nic slíbit. “ Nadšení v bratrově tváři ji jen utvrdilo v tom, že musí dát panství konečně do pořádku. Zoufale si přála mu vyhovět, jenže její odhodlání nahlodával pocit viny. Bude se muset znovu dopustit nemyslitelného, jinak nepřežijí ani několik dalších týdnů, natožpak aby se dostali do Londýna.

Poslední rok nedostávala rodina žádné peníze na provoz domácnosti a panství. Rok předtím byly platby tak nízké, že za ně nenakoupili ani dost otrub a sena pro dva koně, kteří jim ještě zůstali. Lord Burns na Marchiny dopisy neodpovídal a neobtěžoval se jí vysvětlit, proč příspěvky pro panství snížil.

Naštěstí si March během let odkládala peníze na horší časy, jenže ty z velké části spolkla loňská oprava střechy, která i tak stále protékala. Dalo se říct, že stěží přežívali a peníze v jednom kuse chyběly. Nyní jim zbývalo posledních pět liber. Jejich spořivý poručník, lord Burns, před rokem zmizel bůhví kam a nedalo se s ním nijak spojit. Možná zemřel, ale pokud ano, March o tom nikdo neinformoval.

A aby toho nebylo málo, otcův advokát odešel na odpočinek a jeho povinnosti nikdo nepřevzal. Nikdo jim nesehnal jiného poručníka. Zůstal jen správce svěřenského fondu, který měl pod palcem peníze odložené pro sestry Lawsonovy.

March tomuto správci, markýzi McCalpinovi, napsala a on jí odpověděl zdvořilým, milým dopisem, v němž se jí představil a slíbil, že mu s povinnostmi týkajícími se správy fondů bude pomáhat jeho advokát. To bylo před dvěma měsíci. Od té chvíle ani markýz, ani jeho advokát na Marchiny prosby o peníze nereagovali.

A ke své hrůze se navíc dozvěděla, že je markýz bratrem její bankéřky a drahé přítelkyně, lady Emmy Somertonové.

March měla už dost přežívání a uskromňování se. Chtěla peníze, které jí rodiče odkázali. Zoufalé časy si žádají zoufalé činy. Nějakým způsobem se k těm penězům musí dostat.

„Udělám, co bude v mých silách, lorde Lawsone. “

Jakmile si šli ostatní lehnout, posadila se March k bratrovu stolu v pracovně a několikrát uhladila drahý velinový papír. Byla nervózní. Opatrně zvedla brk a namočila ho do kalamáře. I ten prostý pohyb však způsobil, že se roztřásla po celém těle a musela brk vrátit do stojánku. Opřela se v křesle a vydechla.

Při psaní žádostí o peníze se jí vždycky kroutil žaludek. Tohle se z ní v posledních měsících stalo. Podvodnice, padělatelka, zlodějka a lhářka toho nejhrubšího zrna. Sourozenci a Hart neměli ponětí, že March krade. Polkla znechucení a znovu sáhla po brku.

Neměla na vybranou. A pokud ji čeká trest, pak ať je to trest za něco pořádného. Už ji nebavilo, jak se dennodenně topí v účtech. Pokud měla ukončit tohle živoření, musela jednat.

Čekání nic nespraví. Jakmile ten dopis napíše, bude mít peníze do pěti dnů. V uplynulých týdnech se v tom zdokonalila natolik, že zvládla napodobit podpis markýze McCalpina i poslepu.

Markýzův podpis, respektive její podpis, ani jednou nikdo nezpochybnil. Markýzův advokát všechny Marchiny předchozí prosby o peníze ignoroval, z čehož March usoudila, že markýzovi na jejich živobytí nezáleží.

Díky markýzovu podpisu mohla převést peníze na svůj účet v Bance Cavensham, kterou založila a vedla markýzova sestra, hraběnka ze Somertonu. Byla to banka od žen pro ženy a po necelém roce provozu to byl obrovský hit. Lady Somertonová přizvala March ke svému podniku osobně a pro March to bylo jako dar z nebes. Něco málo do banky investovala, ale vesměs ji využívala k drobným půjčkám, když to bylo třeba.

Jenže potom přestala stačit i tahle nepatrná výpomoc, protože poslední nájemník Lawsonových utrpěl během kruté zimní bouře obrovské ztráty a nemohl dál platit nájem. March už neměla čím u banky ručit. Její poslední cenností byly náušnice po matce a ty už dávno ležely v trezoru lady Somertonové. Jaká ironie, že March s finančními záležitostmi pomáhala sestra muže, kterému na rodině Lawsonových vůbec nezáleželo.

Pokud by March přišla i o posledního nájemníka, panství by do roka zbankrotovalo. A tak musela přistoupit k činu. Zoufalá situace rodiny ji dohnala k tomu, že kradla z vlastního věna, tedy ze svého svěřenského fondu.

Její fond byl plný, podobně jako imaginární penál napěchovaný tužkami, až na to, že namísto tužek v něm ležely peníze. A ty peníze nikomu nepatřily, dokud je na March markýz nepřepíše. Respektive patřily onomu penálu. Sice to bylo pro její dobro, jenže za současné situace byl markýz jediný, kdo jí mohl její vlastní peníze poskytnout.

A ten její zdvořilé a nekonečné prosby ignoroval. Její peníze stále ležely v tom penálu.

Ona i její sestry měly každá odloženo pětadvacet tisíc liber, což byla moc hezká suma, která jim měla posloužit jako věno. Jakmile by se kterákoli z nich vdala, získal by peníze z fondu její manžel. Nicméně pokud by i v pětadvaceti byla stále svobodná, což byl Marchin případ, měla peníze získat sama.

March se napřímila a odkašlala si. V prvé řadě musela myslet na rodinu a té jinak pomoct nemohla. Už dávno měla mít peníze z fondu k dispozici, aby s nimi mohla nakládat, jak uzná za vhodné. Klidně za ně nakoupit tuny sladkostí, když bude chtít.

Musela vzít sestry a bratra do Londýna. Bylo načase je uvést do společnosti. O to spíš, že je začal pravidelně navštěvovat jediný bratranec z otcovy strany, Rupert Lawson, který chtěl očividně získat Juliinu ruku.

Donekonečna mluvil o tom, jak výhodný by tento sňatek pro Julii i celou rodinu byl, ale March věděla, o co mu ve skutečnosti jde. Chtěl získat přístup k majetku Lawsonových.

Marchiny krádeže jasně dokazovaly, že je ochotná udělat cokoli, aby Julii, Faith a Bennetta před Rupertem ochránila. Na panství Lawson byli všichni příliš zranitelní. Museli se přestěhovat do Londýna.

A k tomu March potřebovala peníze. Z prozíravosti si nechala markýzův jediný dopis, v němž jí oznámil, že má veškeré požadavky směrovat na jeho advokáta. March to udělala, jenže když zůstaly všechny její prosby o peníze nevyslyšeny, vzala záležitosti do vlastních rukou. Bylo celkem snadné napsat žádost o převod peněz a podepsat ji markýzovým jménem.

Zatím si výběrů nikdo nevšiml. Doufala, že pokud ji někdo obviní z krádeže a podvodu, přihlédne soudce k okolnostem a pochopí její situaci. Ty peníze patřily jí a doposud vybírala jen drobné částky.

Hrot pera na papíru hlasitě škrábal. March se na chvíli zarazila a zvažovala, o jakou částku si má napsat. Jak řekl při minulém nedělním kázání zdejší vikář pan Nivan, nezáleží na tom, jestli ukradnete jablko, protože máte hlad, nebo diamantový náhrdelník, protože ho jednoduše chcete. V očích božích je to tentýž hřích a provinilce čeká stejný trest – plameny pekelné.

March s odvážným rozmachem dokončila poslední nulu na tisícové sumě a žádost podepsala. Pokud mezi pencí a librou není žádný rozdíl, pak ať její cesta do pekla aspoň stojí za to. Poskládala dopis a zapálila svíci. Opatrně nakapala vosk na papír a pak do něj vtiskla markýzovo pečetidlo, které jí z jeho pečeti vyrobil starý řezbář. Byl to dávný rodinný přítel, a přestože mu March za jeho práci nabízela peníze, odmítl si je vzít.

Oklepala se a zhluboka se nadechla. Zítra nechá markýz McCalpin převést tisíc liber z fondu slečny March Lawsonové na její účet v Bance Cavensham, odkud si je bude moct March okamžitě vybrat.

V krbu náhle zasyčelo a zapraskalo. March se opřela v Bennettově křesle a zadívala se na tančící plameny. To nejspíš Lucifer právě zatápí pod jejím kotlem.

March se unaveně zvedla a vydala se do kuchyně, kde stály staré necky. Jen v noci měla v kuchyni dost soukromí na to, aby se mohla naložit do horké lázně. A právě tu dnes opravdu potřebovala.

Po napsání každého padělaného dopisu se cítila špinavá, jako by jí špína ulpěla i na duši.

I kdyby se koupala až do rána, nikdy by si nepřipadala čistá.

Kapitola druhá

Městské sídlo markýze McCalpina

Londýn

Jakmile Michael Cavensham, markýz z McCalpinu a dědic vévody z Langhamu vstoupil do místnosti, přivítalo ho tam deset, možná dvacet tučňáků. Vstali jako jeden muž, a třebaže se tvářili mírně, McCalpin věděl, že umějí pořádně kousat. Obzvlášť ti vepředu by ho bez váhání roztrhali na kusy, kdyby si nedával pozor.

Bože, pokaždé je to stejné.

Neměl ponětí, kolik mužů před ním sedí, ale všichni vypadali jako formálně odění nelétaví ptáci. Černé kalhoty, černé vesty, černé kabátce a bílé košile s bílými vázankami.

McCalpin by potřeboval tak deset minut, aby se dopočítal, kolik přesně mužů je, jenže bystré mozky před ním by hned zavětřily slabost. Obzvlášť kdyby si markýz při sčítání pomáhal prsty. Zděsili by se, kdyby si před nimi zul boty a pokračoval v počítání na prstech u nohou.

McCalpin se napřímil a nadzvedl koutek úst. Občas byl pyšný na to, jak se mu daří onen nedostatek tajit. Byl v tom přeborník. Studium na Etonu ho naučilo, že jeho činy nikdo zpochybňovat nebude. Nikdo se ani jednou nezeptal, proč je markýz nemocný vždy jen v době, kdy se konají zkoušky z matematiky.

Od vévodského dědice se beztak nic moc neočekávalo. V ostatních předmětech dosahoval skvělých výsledků, což řediteli školy bohatě stačilo a také to uspokojilo touhu McCalpinova otce po tom, aby se jeho dědici na studiích dařilo.

A tak se McCalpin naučil schovávat za svůj úspěch v jiných předmětech a využívat jej ke svému prospěchu.

Jeden drzý tučňák si povzdechl a podíval se na kapesní hodinky.

Podle McCalpinových hrubých výpočtů dnes jeho zpoždění nepřesáhlo půl hodiny. A beztak ani nikdo nepočítal s tím, že by markýz dorazil na schůzku včas. Od vévodského dědice se očekávalo, že bude povýšený, marnivý a zahleděný do sebe. A McCalpin si dával záležet, aby tuhle konkrétní skupinku mužů v jejich očekáváních nikdy nezklamal.

Určitě by je ani nenapadlo, že hodiny jsou pro markýze z McCalpinu mučicím nástrojem. Musel vynaložit přímo herkulovské úsilí, aby vypočítal, kolik přesně minut do schůzky s personálem zbývá, a už dávno se rozhodl, že mu to za to nestojí. Mohl mít zpoždění deset minut, nebo klidně dvě hodiny, muži by na něj vždycky počkali.

Jednoduše proto, že byl dědicem mocného vévody z Langhamu a potřeboval je k vedení svého panství.

„Posaďte se, pánové,“ zavelel a usadil se za mohutný dřevěný stůl. Na desce ležela úhledná hromádka papírů, dokumentů a účetních knih, která připomínala obětinu na oltáři. Kalamář byl otevřený, hroty per naostřené. Pečetidlo a vosk ležely napravo, aby je měl markýz po ruce, až bude dokumenty podepisovat.

Po boku mu seděl jeho důvěrník a o rok mladší bratr lord William Cavensham. Naproti měl auditora vévodství, pana Wilburtona, muže kolem padesátky se šedivějícími vlasy. Vedle Wilburtona seděli dva správci vévodského majetku, pan Severin a pan Merritt, kteří trpělivě čekali, až budou moct McCalpinovi podat měsíční zprávu.

Pan Severin, tichý, ale rázný třicátník, vedl McCalpinovo venkovské sídlo ukryté v překrásných kopcích v Hertforshiru a měl markýzovu plnou důvěru. Pan Merritt, muž kolem šedesátky, byl v podstatě Severinův nadřízený, protože posledních třicet let spravoval vévodské panství Falmont, které fungovalo v podstatě jako menší město a jen díky Merrittovi šlapalo s hladkostí, jakou by mu mohl Londýn jen závidět.

Mezi Merrittovy nesčetné povinnosti patřilo mimo jiné i to, že Severina pravidelně informoval o stavu vévodského sídla, a co bylo důležitější, postupně ho připravoval na den, kdy se McCalpin stane vévodou a Severin správcem Falmontu.

McCalpinův právní zástupce seděl stranou kroužku nejdůvěryhodnějších. Na klíně měl rozložený přenosný stolek a s naostřeným perem čekal, až jednání započne, aby si mohl dělat poznámky. Zbytek tučňáků kolem nich tvořil uctivý půlkruh. McCalpin se vždycky soustředil jen na těch pět mužů před sebou, ledaže by se o jeho pozornost přihlásil i někdo jiný z hejna.

Měsíční hlášení proběhlo rychle a bez zádrhelů. Obě panství opět vykázala zisk. McCalpin podepsal dokumenty na stole a vstal, aby dal všem najevo, že je schůze u konce.

„Mám tady ještě jednu soukromou záležitost, která nesnese odkladu, lorde McCalpine,“ oznámil mu jeho advokát, pan Russell. Na tmavorudých vlasech mu tančilo ostré dopolední slunce, které jim dodávalo odstín podzimních jablek.

McCalpin přikývl a znovu klesl do koženého křesla za stolem. Kvůli své výšce si ho musel nechat speciálně upravit, aby se mu dlouhé nohy vešly pod desku. „Ostatní mohou jít. “

Hejno poradců, správců, tajemníků, zástupců, advokátů a účetních se odporoučelo a zanechalo za sebou jen pana Russella a ještě jednoho muže. William se taky zvedl k odchodu, ale McCalpin si odkašlal, aby bratra zadržel. William byl jeho nejdůležitější poradce. Jako jediný znal plný rozsah McCalpinových nedostatků, věděl, jak moc je markýz hloupý, ale nikdy ho za to nesoudil. Pomáhal chránit jeho zájmy, a co bylo důležitější, pomáhal chránit McCalpinovo tajemství.

Pan Russell počkal, dokud necvakly dveře, a pak spustil. „Dovolte mi představit pana Jamesona, můj pane. Je v naší firmě nový a má na starosti účetní správu vašeho majetku. “

„Je mi ctí, že pro vás mohu pracovat, lorde McCalpine. “ Cizinec vstal a vysekl elegantní poklonu. Byl pohledný, měl příjemný hlas i vystupování a vyzařovalo z něj sebevědomí a inteligence.

„Potěšení na mé straně, pane Jamesone,“ přikývl McCalpin. Účetní by mohl McCalpinův trik snadno odhalit. Markýz polkl a snažil se zahnat nával nevolnosti, jenže jeho strach byl jako bójka. Plaval a poskakoval v jeho žaludku a odmítal se potopit.

„Pan Jameson prošel fondy sester Lawsonových a všiml si, že u jednoho z nich dochází k jistým podezřelým výběrům. Zdá se, že jste je schválil, a tak jsme se jen chtěli ujistit, zdali je toto opravdu váš podpis. “ Russell přistoupil ke stolu a položil před McCalpina několik dokumentů.

McCalpin jim nevěnoval jediný pohled. „V čem jsou podezřelé?“

„Žádosti nepřicházejí z vašeho panství. Přináší je takový pouliční trhan. A navíc je dostáváme čím dál častěji a částky také narůstají,“ vysvětlil Jameson. „Zpočátku to bylo pět liber týdně, potom patnáct liber týdně a tento týden mi na stole přistály už dvě žádosti o třicet liber. “

McCalpin se opřel v křesle a povytáhl obočí. „To opravdu podezřelé je, protože já žádné výběry neschválil. “

„Ve všech případech se jedná o převody prostředků z fondu slečny March Lawsonové, fondy ostatních dětí jsou netknuté,“ informoval ho Russell. „Předpokládal jsem, že vás slečna Lawsonová kontaktovala osobně, a proto nám zasíláte žádosti přímo. “

McCalpin neodpověděl a zběžně prolistoval dokumenty. Na částky se nesoustředil, zaujalo ho něco jiného. Rukopis patřil jemu, byla to naprosto dokonalá napodobenina, jenže takhle se McCalpin nepodepisoval. Podpis se nacházel na posledním listu velinového papíru, přesně uprostřed.

McCalpin se vždycky podepisoval k pravému okraji.

„Ne, se mnou nemluvila. Myslel jsem, že to vyspravujete fondy a schvalujete výběry. “ McCalpin se usmál, ale nebyla v tom ani stopa po veselosti. Spíš se jednalo o varování, opatrné vrčení psa, který současně pomalu vrtí ocasem.

William se nepatrně předklonil. „To není tvůj podpis?“

McCalpin zavrtěl hlavou.

Russell nakrčil čelo a mezi obočím mu naskočila vráska, která McCalpinovi připomněla zoraná pole kolem jeho venkovského sídla. „Slečna Lawsonová nám zaslala ještě několik dalších žádostí, které jsem vám také přinesl, můj pane. “

McCalpin si dopisy převzal. Přeletěl očima text a pak sklouzl pohledem k sumě vespod. Sto liber. Byla to vysoká částka, kterou slečna Lawsonová zdůvodňovala nezbytnými opravami škod, které na panství napáchala prudká zimní bouře. McCalpin si povzdechl. Další rozptýlení, jež si žádalo jeho pozornost.

„Proč o ty peníze nežádá její bratr, vikomt Lawson?“

„Lordu Lawsonovi je teprve devět let, můj pane,“ připomněl mu zdvořile Russell. „Rodině ani panství nebyl určen žádný nový poručník, jste tu pouze vy, jakožto správce fondů sester Lawsonových. Pokud jste tyto výběry neschválil vy ani já, pak kdo?“

„Naznačujete, že fond slečny Lawsonové někdo vykrádá?“ zeptal se William.

„Domnívám se, že ano,“ přikývl pan Jameson a nakrabatil tvář tak, že vypadal jako pokroucený starý strom. Ten výraz by rozplakal dítě.

„Mám slečnu Lawsonovou navštívit, můj pane?“ zeptal se Russell.

„Ne, napíšu jí, ať se laskavě dostaví do Londýna na osobní schůzku. “ McCalpin zavrtěl hlavou. „Pořád nechápu, jak jsem k jejich svěřenským fondům vlastně přišel. Vůbec ty lidi neznám. “

„Dle mého názoru předchozí lord Lawson zaměstnával docela nedbalé právníky. Dokumenty jsou prošpikované chybami a nepřesnostmi. Předchozím správcem majetku a poručníkem dětí byl lord Burns. U svěřenských fondů tří dcer Lawsonových je v dokumentech uveden markýz z McCalpinu, jenže pouze titulem, beze jména. Nejspíš šlo o vašeho zesnulého strýce, předchozího markýze, který byl blízkým přítelem vikomta Lawsona. Jenže bez upřesnění přešlo správcovství fondů na vás. Náhradní poručník dětí pro případ úmrtí lorda Brunse v dokumentech není stanoven. “ Russell si posbíral věci a poskládal přenosný stolek, jako by se tím vše vysvětlilo. „Pošlu pana Jamesona, aby prošel účty na vašem venkovském sídle. Severin požádal o oficiální audit, než předložíme čtvrtletní uzávěrku Wilburtonovi. “

McCalpin přikývl. „Ještě jedna věc. Sestavte mi kompletní seznam výběrů z fondu slečny Lawsonové. To bude vše. “ Po odchodu právníků McCalpin vstal a otočil se k Williamovi. „Měl jsem to vyřešit už dávno. Naše drahá sestra mi kvůli slečně Lawsonové pořádně vyčinila. Podle všeho využívá služeb Emminy banky. “

„Emma že ti dala za vyučenou? To mě podrž. Obvykle si kárání schovává pro mě. “ William si nalil další šálek kávy a jednu přinesl i McCalpinovi. „S radostí tu záležitost se slečnou Lawsonovou prověřím. Jakmile dostaneš ten seznam výběrů, pošli pro mě. “

McCalpinův odpor k číslům mu jako obvykle jen zkomplikoval život. „Ne, tohle je můj nepořádek. Měl jsem ty dokumenty projít, hned jak jsem se o nich dozvěděl. Myslel jsem, že jde o další administrativní věc, se kterou si Russellova firma poradí. Očividně se na to musím podívat pozorněji. “

„Jsem ti k dispozici, McCalpine. “

„Díky. “ V hrudi mu zabublal smích. Možná za to mohla úleva z toho, že je měsíční schůze u konce, možná celý ten debakl s rodinou Lawsonových, ale v závěru na tom nezáleželo.

William povytáhl obočí. „O co jde?“

McCalpinovi přišlo absurdní, že zrovna on je zodpovědný za další peníze. Když ho záchvat smíchu konečně přešel, řekl jen: „Ať už ty peníze zpronevěřuje kdokoli, umí mě podepsat lépe než já sám. “

„Dobré ráno, Faith,“ zavolala March na sestru. „Dneska sis přispala. “ Otočila se zpět k zrcadlu a ignorovala vesnickou švadlenu, která se ji syknutím snažila přimět, aby stála klidně.

March nakrčila nos. Ženiny bezeslovné stížnosti na ni neměly sebemenší vliv. Švadlena by se měla raději zabývat obrovským kusem látky, který March zakrýval od krku dolů. Z podivné fialovozelené barvy se jí dělalo zle. Byla to jedna z rób Marchiny babičky, ale bez krajkových detailů a černého zdobení vypadala spíš jako tráva po prvním podzimním mrazíku. Proč si propána vybrala tuhle barvu a tenhle styl? Vypadala jako oplácaná Amazonka.

Faith těžkopádně přikulhala do Marchiny ložnice. „Dneska mám pocit, že je mi devadesát, a ne devatenáct. Nejspíš přijde bouřka. Nemůžu se skoro ani hnout. Paní Oliverová mi přinesla snídani do pokoje a nahřála mi i pár obkladů. Proto jsem se zdržela. “ Sestra pohlédla na švadlenu. „Dobré ráno, paní Burtonová. “

Švadlena jí pokývla s ústy plnými špendlíků. „Jste na řadě. “ Zachytila poslední záhyb látky kolem Marchina pasu a nevybíravě ji přitom píchla špendlíkem. Nepochybně trest za to, že se March v jednom kuse ošívala. „Hotovo. “

Paní Burtonová měla zvláštní schopnost mluvit i přes dvacet špendlíků v ústech. Pokud uměla stejně dobře i šít, možná March nakonec nebude vypadat jako pytel otrub.

„Nevadilo by vám, kdybych vás navštívila ve vsi, paní Burtonová?“ poprosila Faith tiše. „Teď bych asi nevydržela stát. “

„Dejte vědět, až se budete cítit lépe,“ usmála se švadlena a posbírala si věci. „Účetnictví vyřídíme zítra, slečno March?“

March přikývla. „Zabere to tak půlhodinku. “

Paní Burtonová se zamračila na lem fialovozelené róby. „Sčítáte a odečítáte v hlavě. Když jste za mnou přišla poprvé, měla jste to celé hotové rychleji, než bych já sečetla jeden sloupec. A ani jedna chyba. Máte bystrou mysl a talent na čísla. “

„Díky, paní Burtonová. “ Kéž byste vy uměla tak rychle šít. March zkrotila jízlivé myšlenky a schovala je za milý úsměv. Paní Burtonová byla na její sestry hodná a na ničem jiném nezáleželo. Sestry potřebovaly šaty před začátkem sezony. Kdyby March na švadlenu trochu zatlačila, mohla by je z ní vymámit do konce měsíce. Co jiného se dalo dělat? Směňovala své účetní schopnosti za róby. Ztěžka si povzdechla. Žebráci si nemůžou stěžovat, nebo ohrnovat nos, když zoufale potřebují šaty.

Paní Oliverová, jejich hospodyně a jediná služebná, doprovodila paní Burtonovou ke dveřím a cestou klábosily o blížícím se honu na lišku. March zůstala s Faith sama. Převlékla se do denních šatů, pevné mušelínové róby v barvě bahna, které dokonale ladila s Marchinými vlasy.

„Nejdražší, prosím, dovol mi vybrat barvy na tvoje nové šaty,“ navrhla Faith opatrně a zadívala se na Marchino oblečení. „K těm krásným tmavým vlasům by se mnohem víc hodily jasné, zářivé tóny, ne ty tlumené odstíny, co máš tak ráda. “

„Mně nepomůže nic. Jsem prostá statkářka, ale jestli se té výzvy nebojíš, pak máš moje ochotné svolení,“ odpověděla March.

Sestřina nabídka pomoci s takřka nesplnitelným úkolem byla jen důkazem její nekonečné trpělivosti. Faith byla ta nejmilejší a nejsladší dívka na světě. Její vlasy zářily barvou, která se dala popsat snad jen jako tekuté zlato a dokonale zdůrazňovala sametově modré oči. Faith dokázala zaujmout pozornost každého mladíka v okolí, ovšem jen dokud neudělala pár kroků. Potom už se jí nikdo nedvořil. Faith to nikdy nekomentovala, ale March věděla, že ji to v hloubi duše trápí.

Sestra se posadila na postel a zašklebila se bolestí. Některé dny kulhala tak nepatrně, že March na zranění, jež její mladší sestra utrpěla v dětství, málem zapomněla. Dnes ji ale chlad a vlhko dohnaly.

Vzpomínky na tu nehodu pronásledovaly March dodnes. Všechna ta krev, křik, otec, jak běží k Faith a zvedá ji do náruče poté, co ji pošlapal kůň. Sestra se zotavovala šest měsíců. A od té doby byla Faith Marchinou hlavní prioritou.

Brzy už sestru nebude nedostatek nápadníků trápit. March měla v úmyslu otevřít vikomtovo městské sídlo, aby Julii s Faith dopřála uvedení do společnosti. A navíc byla ve městě celá řada lékařů, kteří by mohli Faith ulevit od bolesti. A Bennett potřeboval pořádné vzdělání. Někdo ho musel připravit na přijetí do Etonu.

Dveře ložnice se rozlétly a do pokoje vpadla Julia mávající jakýmsi lístkem. „Tomu neuvěříte! Přijel sem velice pohledný lokaj v překrásné livreji a dal mi tenhle vzkaz,“ vypískla. „Abych ho prý předala tobě. “

„Taky ti přeji dobré ráno!“ pokárala ji March a převzala si lístek.

Julia se zarazila a dvakrát zamrkala. „Aha, já si tě nevšimla, Faith. Omlouvám se za ten vpád. “ Pak na ně rychle mrkla. „Dobré jitro, drahé sestry. “ Zakřenila se na March, jestli to takhle stačí. „Lepší?“

March přimhouřila oči, ale úsměv opětovala. „Lepší. A pro příště jsme ‚nejdražší a nejúžasnější sestry‘. “

Julia povytáhla obočí. Její osmnáctileté tělo už nabíralo ženské křivky a co do krásy se mohla Julia s Faith směle měřit. Po nedělním kázání se kolem jejich nejmladší sestry vždycky slétl chumel místních mladíků a chtěl s ní o něčem neodkladně mluvit. Přestože byly jejich pokusy zcela nevinné, March nepolevovala v ostražitosti. Opatrnosti není nikdy dost, obzvlášť teď, když se kolem Julie začal motat i bratranec Rupert.

„Na hrátky není čas, March. Ten lokaj čeká,“ zamračila se Julia.

„Od koho to je?“ zajímalo Faith.

„To je pečeť markýze z McCalpinu. “ Srdce jí tlouklo ve splašeném rytmu. „Co ode mě asi chce?“ nadhodila, ačkoli v ní klíčilo podezření, že se jedná o sérii drobných výběrů, které v posledních týdnech učinila. March polkla paniku. Ať už půjde o cokoli, ona může jen vysvětlit své jednání a doufat v mírný trest.

March odlepila pečeť špičkou nehtu. Rychle přelétla text a její podezření ještě zesílilo. „Markýz z McCalpinu chce, abych přijela do Londýna. Dnes odpoledne. “

„To tedy nemáš moc času na přípravu,“ podotkla Faith.

„Konečně se o nás začal zajímat, March! Možná se budeme moct do Londýna přestěhovat dříve. “ Juliin úsměv by dokázal ozářit taneční sál na celé hodiny. „Budeme moct Bennettovi najmout pořádného učitele. “

March bezmyšlenkovitě přikývla. V hlavě jí vířily myšlenky. Jistě, bylo možné, že se na ni markýz rozhodl převést peníze ze svěřenského fondu. Možná si zatím neuvědomil, že padělala jeho podpis a pečeť a část prostředků už si vzala. March se kousla do rtu a snažila se potlačit nervozitu.

Julia přiskočila k Faith a vzala ji za ruce. „Budeme uvedené do společnosti! Jen si to představ! Ty a já, jak tančíme s těmi nejhezčími muži v Londýně. “ Julia před Faith vysekla úklonu. „Má paní, prokážete mi tu čest a věnujete mi dnešní půlnoční valčík?“

Faith se zachichotala a naklonila hlavu. „S radostí, pane. Potěšení bude na mé straně. “

Marchina klíčící naděje zničehonic strnula jako svéhlavý kůň odmítající přeskočit překážku. „Nesmíme se nechat unést. Radši buďme připravené na zklamání. Toho muže vůbec neznáme. Mohl by být ještě horší než lord Burns, který nás zcela ignoroval. “

Julia zmateně nakrčila čelo. „Myslíš, že to jde?“

„Ovšem,“ opáčila March. Zmocnil se jí známý přival vzteku kvůli jejich chudobě, až bezděčně sevřela lístek pevněji. Možná se jen bála o vlastní budoucnost. V tu chvíli na tom však pramálo záleželo. „Zodpovědnost za naše blaho zatím nikdo nebral vážně. Všechny moje dopisy zůstaly bez odpovědi. “

March začala přecházet sem a tam. Nemělo cenu odkládat nevyhnutelné. Svému osudu se postaví s hrdě zdviženou hlavou. Ty peníze jí po právu patřily. Přísahala, že rodinu ochrání, a svůj slib hodlala dodržet. „Jedu do Londýna. Hart mě doprovodí. Vysvětlím to paní Oliverové. “

Faith přeletěl po tváři stín obav a pak sestra přimhouřila modré oči a naklonila hlavu. „Jsi nervózní. Ne, přímo vyděšená. Co se děje?“

Faith byla až příliš pozorná. March se zatahala za rukávy šatů a roztřeseně se nadechla. Kdyby sestry jen tušily, jak hluboko klesla, dobře by chápaly, jak temný mrak ji pronásleduje.

„Nic. Jednoduše toho mám teď moc. “ Napjatě se na sestry usmála. „Není důvod se znepokojovat. “

Alespoň prozatím.

Musela se uklidnit. O jejím tisícilibrovém výběru ještě vědět nemohl, a pokud na ni dnes fond převede, ani se o jejím podvodu nikdy nedozví.

Jako obvykle převzala velení a nasadila sebejistou masku, jakou by jí záviděl leckterý herec. „Když vyrazím hned, můžu být do hodiny v Londýně. “

„Jedu s tebou,“ oznámila jí Faith s nádechem neoblomnosti.

March zavrtěla hlavou. „To není třeba. “

Faith jí zastoupila cestu a zarazila Marchino přecházení sem a tam. „Nemůžeš k markýzovi dorazit jen v doprovodu Harta a bez gardedámy. Když pojedu s vámi, vyhnete se nežádoucí pozornosti. “

Vlastnímu hlasu March nedůvěřovala, a tak jen přikývla. Ať už ji k sobě markýz volal z jakéhokoli důvodu, byla ráda, že se bude moct opřít o sestřinu přítomnost. Musel to být velice arogantní muž, když ho ani nenapadlo se zamyslet nad tím, jak se má March do města dostat.

„Já jedu taky,“ vyhrkla Julia. Stále vířila po pokoji v náručí imaginárního partnera.

„Ne,“ odsekla March a Julia se zastavila uprostřed kroku.

Julia vykulila oči. „Ty se na mě zlobíš?“ zeptala se rozklepaným hlasem.

Jak mohla být na mladší sestru tak příkrá? Julia byla velice citlivá a stále se bála, že ji jednou March opustí, nehledě na to, kolikrát ji starší sestra ujišťovala o opaku.

March k ní přiběhla a pevně ji objala. „Nechtěla jsem na tebe tak vyštěknout, zlatíčko. Jen toho mám dneska až nad hlavu. “

Julia přikývla, ale její rozzářené oči nepatrně pohasly.

„Zlobíš se?“ zašeptala March. Za žádnou cenu by Julii neublížila a teď se cítila naprosto otřesně.

Julia znovu přikývla a políbila sestru na tvář. „Na tebe nikdy. “

March jí polibek oplatila. „Potřebuji, abys tady zůstala a pomohla Bennettovi s hodinou dějepravy. “

Julia zakoulela očima. „To se radši naučím zpaměti deset lekcí etikety. “

March napadlo, kolik lekcí z etikety by se stihla během cesty do Londýna naučit ona. Jak se má správně představit muži, za kterého se vydávala? A co má říct, když dotyčný zjistí, že ho umí podepsat lépe než on sám?

Kapitola třetí

March zvedla těžké železné klepadlo ve tvaru lví hlavy a několikrát zabušila do velikých mahagonových dveří. „Díky, že jste jeli se mnou. “

Strýček Hart si ji měřil přímým, hodnotícím pohledem. Jako by jí po zádech přebíhalo tisíc pavouků. Byl to štíhlý muž se světle hnědými vlasy prokvetlými stříbrem a modrýma očima a měřil něco přes metr osmdesát. Čas k němu byl velmi laskavý, přestože se narodil ve stejném roce jako Marchin otec.

Faith jí stiskla ruku. „Zvládneme to. Jen díky tobě zůstala naše rodina pohromadě. Dělala jsi, co jsi mohla, abys nás ochránila. Nestrachuj se. “

V sestřině tváři se zračil dokonalý klid. March její sílu lokala jako člověk umírající žízní. Nemohla se proměnit v uzlíček nervů, ještě ne.

„Takhle tě vidím poprvé. Není čeho se bát, děvenko,“ zašeptal Hart. „Markýz si tě pozval nejspíš jen proto, aby s tebou probral situaci vaší rodiny. “

„Ovšem. “ Jejich konejšivá slova však nedokázala zaplašit strach, který jí svíral žaludek. Roztřeseně vydechla právě ve chvíli, kdy se rozlétly dveře. Stál v nich lokaj v námořnicky modrém sametovém kabátci, ladících pumpkách a dokonalé napudrované paruce. March s Hartem a Faith po boku mlčky čekala, až je sluha pozve dál.

Lokaj se na vteřinku ušklíbl, téměř jako by prohlédl její falešnou sebejistotu, a pak znovu zvážněl. „Mohu vám nějak pomoct?“

„Já jsem slečna Lawsonová a toto je… slečna Faith Lawsonová a pan Hart. Přišli jsme za markýzem v jisté obchodní záležitosti. “ March potlačila touhu se otočit a rozběhnout k povozu. Předala lokaji vzkaz jako důkaz, že je markýz sám pozval. Měla pocit, že si ho sluha prohlíží snad celou věčnost. „Očekává mě. “

Lokaj jim pokynul a March ho následovala do atria. Dech se jí zadrhl v hrdle. Podlahu obrovské haly zdobila šachovnicová mramorová dlažba a uprostřed stál masivní mahagonový stůl s vázou, v níž March napočítala přinejmenším čtyři desítky rudých růží svázaných s pestrobarevnou sbírkou exotických květů, které ani nepoznávala. Nadechla se jejich vůně a okamžitě si vybavila léto. Markýz musel mít soukromé zahrady se skleníkem. Během chladných zimních měsíců si podobné výstřelky mohli dovolit jen bohatí.

Napravo se nacházelo široké, točité schodiště do prvního patra. March stoupala pohledem po schodech, když vtom jí zrak padl na toho nejhezčího muže, jaký kdy poctil zemi svou přítomností.

Stál na schodech v mechově zeleném jezdeckém obleku a zablácených kožených holínkách a právě se otáčel za zvukem dveří. Jejich pohledy se střetly a Marchino srdce klopýtlo, jako kdyby vypadla z rytmu při tanci. I z dálky bylo zřejmé, že má muž sytě modré oči, zářivější než peří ledňáčka. Kaštanové vlasy se mu kroutily do vlhkých vln, nepochybně následkem odpolední vyjížďky na koni. March si prohlížela mužovu tvář a měla pocit, jako by se zastavil čas. Sluneční paprsky pronikající dovnitř oknem hladily jeho tváře a vytvářely kolem něj zářivou auru. Klidně by mohl stát modelem pro Michelangelova Davida. Dokonalejšího muže March ještě nepotkala.

Toto zjevení z ní však pochopitelně nebylo tak unešené jako ona z něj. Lhostejně se otočil a pokračoval po schodech vzhůru. March i svou auru nechal za sebou. March se rychle vzpamatovala, avšak vzápětí se na ni snesl šedivý opar lítosti.

Jak příznačné, že jeho obklopovala svatozář, zatímco nad ní se vznášel temný mrak. Mohla by ho pozorovat celé hodiny a nikdy by ji to neomrzelo. Pochybovala, že se jedná o markýze, protože si s její bankéřkou, lady Somertonovou, nebyli vůbec podobní. Ať už to byl kdokoli, vyzařovala z něj síla a vznešená sebejistota, která si žádala pozornost.

Přistoupil k nim další sluha, nejspíš majordomus, a lokaj mu pokývl.

„Slečno…?“ Majordomus naklonil hlavu a čekal na odpověď.

„Slečna March Lawsonová, slečna Faith Lawsonová a pan Victor Hart. Lord McCalpin chtěl, abych se ihned dostavila. Zdálo se, že je to naléhavé. “ March se pousmála a sevřela v ruce markýzův dopis.

„Pojďte, prosím, se mnou. Můžete počkat v salonu, zatímco já půjdu informovat jeho lordstvo. “ Majordomus se bez dalšího slova otočil na patě a vykročil. March ho následovala s Hartem a Faith v patách.

Majordomus počkal, dokud se neusadili, a pak je nechal o samotě. Hart prolomil mlčení jako první. „Mám mluvit tvým jménem?“

„Ne, děkuji. Za štěstí a bezpečí naší rodiny zodpovídám já. “ March se napřímila a povytáhla si obnošené rukavičky, které si šetřila na nedělní kázání.

Majordomus se vrátil s armádou služebných, lokajem a kompletním čajovým občerstvením včetně třípatrového podnosu s dortíky, koláčky a sladkými ořechy. Bennett by při pohledu na tolik sladkostí roztál blahem.

„Napadlo mě, že vám možná cestou do Londýna vyhládlo, a tak jsem vám nechal připravit něco k čaji, slečno Lawsonová. “ Majordomus se na ni povzbudivě usmál. „Mohu servírovat?“

March vyskočila z pohovky. „To je od vás moc milé, já se o to postarám. Určitě máte důležitější věci na práci než nás obsluhovat. “

Majordomův úsměv nepatrně pohasl. „Ovšem. Taková čest náleží dámě. Moc hostů tady nemíváme…“ Zarazil se, jako by se bál, že prozradil něco, co neměl, a rychle změnil téma. „Lord McCalpin je v tuto chvíli bohužel zaneprázdněný. Snad vám nebude vadit chvíli počkat. “

„Ani v nejmenším. “ Bože, zněla tak zoufale. Ne… Ona byla zoufalá. Tahle schůzka mohla změnit život její rodiny k lepšímu. „Děkuji, pane…?“

„Buxton, majordomus jeho lordstva. Můžu pro vás ještě něco udělat?“

March se na něj vlídně usmála. Jeho laskavost ji naplňovala nadějí. Zloduch by přece milé služebnictvo nezaměstnával. „Ne, děkuji, pane Buxtone. “

Majordomus přikývl a odešel. March se staženým žaludkem zvládla jen jeden dortík, zatímco Faith s Hartem společnými silami spořádali celý podnos a nechali jen jeden koláček. Faith se na něj toužebně zadívala, ale nenatáhla se pro něj. Buxton se vrátil za půl hodiny a odvedl je do markýzovy pracovny. Tou dobou už March přemítala, jestli neměla markýzovo pozvání raději ignorovat. Dlaně se jí potily a kozinkové rukavice se jí lepily ke kůži.

Možná měla na markýzův dopis nejprve odpovědět, aby získala trochu času. Jenže co by napsala?

Vážený markýzi, odpusťte tu zpronevěru.

McCalpin si prohrábl mokré, neupravené kadeře. Po rychlé koupeli objevil v šatně čisté šaty na převlečení. Zatímco se oblékal, vpadl mu do pokoje William s několika dokumenty v rukách. „Díky bohu, že máš zase zpoždění. Tohle bys měl ještě před tou schůzkou vidět. Schválil jsi další výběr z účtu slečny Lawsonové. Tentokrát na tisíc liber. “

McCalpin si zapnul poslední knoflíček šedé vesty a převzal si papíry. „Totéž jako předtím?“

William přikývl.

McCalpin dokumenty přelétl očima. U čísel se zarazil. Jeho oči nedokázaly ty částky rozluštit. Srdce se mu splašilo a on se rychle zhluboka nadechl, aby se uklidnil. Proč jen mu ta čísílka působí tolik utrpení? „Vypadá to jako můj podpis, ale nic takového jsem neschválil. “

William nakrčil čelo a zadíval se na papíry v bratrových rukách. „Takže jsou to padělky. Myslel jsem si to. Už jsem pana Russella požádal, aby zjistil, odkud ty dopisy chodí. “

Co by si McCalpin bez Williama počal? Celý jeho život by propadl chaosu. „A?“ pobídl bratra markýz a upravil si vázanku. „Nenapínej mě. “

„Z panství Lawsonových v Leytonu. “

„Chceš snad říct, že můj podpis padělá devítiletý kluk, který se snaží okrást vlastní sestru? To je absurdní. Jak by mohl takhle dokonale napodobit můj rukopis? A kde by vzal moji pečeť?“

William se posadil na polstrovanou židli vedle zrcadla.

„Nevím,“ přiznal a bezradně si prohrábl vlasy. Oči měl stejně modré jako McCalpin, zato vlasy měl o odstín tmavší. McCalpinovi vždycky připomínaly sobolí srst. „Ale někdo z toho domu tvůj podpis padělá. A z toho úhledného rukopisu hádám na jednu z vikomtových sester. “

„Co za člověka by okrádalo vlastní rodinu? Připomeň mi znovu, jak staří ti sourozenci vlastně jsou?“ McCalpin si naposledy srovnal vázanku a pak si oblékl kabátec.

„Podle údajů na listinách ve svěřenských fondech je nejstarší dceři čtyřiadvacet, prostřední devatenáct a nejmladší osmnáct. Napsal jsem ti to hned vedle toho seznamu výběrů, ať to máš pohromadě. Jejich rodiče zemřeli před několika lety, během chřipkové epidemie. “ William si opřel kotník o koleno druhé nohy. „Nejstarší dcera Russellovi opakovaně psala s tím, že už je jí prý pětadvacet. Obvykle si ženy roky spíš ubírají, než přidávají,“ zažertoval William a nevěřícně potřásl hlavou. „Gratuluji, McCalpine. Nejenže máš na krku jejich peníze, ale taky dcerku, která lže o svém věku a zpronevěřuje peníze. “

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Nevěsta, která se nevzdala.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.