LASER

ANDY WEIR

SPASITEL

Přeložil Michal Prokop

PROJECT HAIL MARY

Copyright © 2021 by Andy Weir

This translation published by arrangement with Ballantine Books, an imprint of Random House, a division of Penguin Random House LLC

Title page image: istock/Roman Kulinskiy

Rocket diagrams copyright © 2020 by David Lindroth Inc.

Translation © Michal Prokop, 2021

ISBN 978-80-242-7679-3

Pro Johna, Paula, George a Ringa

KAPITOLA 1

„Kolik je dvě plus dvě?“

Něco mi na té otázce vadí. Jsem unavený. Znova mě přemáhá dřímota.

Uplyne několik minut, pak to slyším zase.

„Kolik je dvě plus dvě?“

V mírném ženském hlase scházejí jakékoli emoce a intonaci má stejnou jako napoprvé. Mluví počítač. Otravuje mě počítač. To mě štve ještě víc.

„Djmp,“ odpovídám. Chtěl jsem říct: „Dej mi pokoj,“ což je podle mého názoru naprosto přijatelná odpověď, jenomže mě zradila výslovnost.

„Špatně,“ konstatuje počítač. „Kolik je dvě plus dvě?“ Čas na menší pokus. Zkusím pozdravit.

„Hmhj,“ mumlám.

„Špatně. Kolik je dvě plus dvě?“

Co se to děje? Chci na to přijít, ale nemám čeho se chytit. Nevidím. A slyším jenom ten počítač. Dokonce ani nic necítím. Ne, to není pravda. Něco cítím. Ležím. Jsem na něčem měkkém. Na lůžku.

Myslím, že mám zavřené oči. To není tak špatné. Stačí je otevřít. Zkouším to, ale nic se neděje.

Proč nemůžu otevřít oči?

Otevřít.

Tak teď… otevřít! Otevřít, zatraceně!

Ááá! Nastalo jakési chvění. Oční víčka se pohnula. Cítil jsem to.

Otevřít!

Víčka se sunou nahoru a sítnice sežehává oslepující světlo.

„Pfu!“ říkám. Silou vůle udržuji oči otevřené. Všechno je bílé v odstínech bolesti.

„Zaznamenán pohyb očí,“ pronáší můj mučitel. „Kolik je dvě plus dvě?“

Bělost ustupuje. Zrak se přizpůsobuje. Začínám vnímat tvary, jenže zatím nic nedává smysl. Co takhle… dokážu pohnout rukama? Ne.

Nohama? Taky ne.

Ale pusou hýbat můžu, je to tak? Už jsem ze sebe něco vymáčknul. Sice to neznělo kdovíjak, ale zvuk to byl.

„Čři.“

„Špatně. Kolik je dvě plus dvě?“

Tvary do sebe zvolna zapadají. Ležím v posteli. Je taková… oválná. Shora na mě míří LED svítidla. Kamery na stropě sledují každý můj pohyb. Jako by to nebylo dost děsivé, daleko větší strach mám z robotických paží.

Ze stropu visí dvě končetiny z kartáčované oceli. Tam, kde by měly být ruce, jsou opatřeny znepokojivými nástroji určenými zřejmě k pronikání. Nemůžu říct, že by se mi to líbilo.

„Ččt… yyy… řři,“ dostávám ze sebe. Bude to stačit?

„Špatně. Kolik je dvě plus dvě?“

Zatraceně. Pekelně se soustředím. Taky se dostavuje lehká panika. Dobře. To se může hodit.

„Ččtyřři,“ říkám konečně.

„Správně.“

Sláva. Mluvení zvládám. Skoro.

Vydechuju úlevou. Počkat – právě jsem ovládl dýchání. Znova se nadechuju. Záměrně. V puse mě pálí. V krku mě pálí. Je to ale moje pálení. Mám to pod kontrolou.

Obličej mi kryje dýchací maska. Přiléhá těsně ke kůži a je napojená na trubici, která směřuje někam za mou hlavu.

Dokážu vstát?

Ne. Můžu ale trochu pohnout hlavou. Přejíždím si pohledem po těle. Jsem nahý a připojený na víc hadiček, než dokážu spočítat.

Mám po jedné v obou pažích, v obou nohách, jednu v „pánské ozdobě“ a dvě mi mizí pod stehnem. Předpokládám, že jedna končí tam, kam slunce nesvítí.

To nemůže být nic pěkného.

Kromě toho jsem samá elektroda. Sensory pod samolepkami jako na EKG, jenže je mám všude. Aspoň všechny zůstaly na kůži a nemám je zapíchnuté do těla.

„Kde –“ zasípu. Zkouším to znova. „Kde… to… jsem?“

„Kolik je třetí odmocnina z osmi?“ ptá se počítač.

„Kde to jsem?“ opakuju. Tentokrát je to snadnější.

„Špatně. Kolik je třetí odmocnina z osmi?“

Zhluboka se nadechuju a mluvím pomalu. „Dva krát e na dvě i pí.“

„Špatně. Kolik je třetí odmocnina z osmi?“

Hej, měl jsem to dobře. Jenom jsem chtěl vyzkoušet, jak je ten počítač chytrý. Odpověď: moc ne.

„Dvě,“ říkám.

„Správně.“

Čekám na doplňující otázky, ale počítač je zřejmě spokojený. Jsem unavený. Zase se propadám do spánku.

Probouzím se. Jak dlouho jsem byl v limbu? Chvíli to určitě trvalo, protože se cítím odpočatý. Oči otevírám bez námahy. To je pokrok.

Zkouším pohnout prsty. Zavrtí se podle pokynů. Fajn. S tím už se dá pracovat.

„Zaznamenán pohyb rukou,“ oznamuje počítač. „Ležte klidně.“

„Cože? Proč –“

Blíží se robotické ruce. Pohybují se fakt rychle. Než se vzpamatuju, odstraní mi z těla většinu hadiček. Ani to se mnou nehnulo. Napadlo mě, že mám nějak znecitlivělou kůži.

Zůstávají jenom tři hadičky: jedna do žíly, druhá do zadku a katétr. Bez posledních dvou bych se milerád obešel, ale fajn.

Zvedám pravou paži a vnímám, jak padá zpátky na postel. Totéž dělám s levou. Jsou příšerně těžké. Několikrát to celé opakuju. Ruce mám svalnaté. To nedává smysl. Předpokládám, že jsem měl nějaký vážný zdravotní problém a chvíli si poležel. Proč by mě jinak připojovali k tolika věcem? Neměl bych trpět svalovou atrofií?

A neměli by tady být doktoři? Nebo třeba nemocniční zvuky? A co je s tou postelí? Není obdélníková, ale oválná a myslím, že nestojí na podlaze, ale je přidělaná ke zdi.

„Vytáhněte…“ Dochází mi dech. Pořád jsem unavený. „Vytáhněte ze mě ty hadičky…“

Počítač neodpovídá.

Ještě párkrát zvedám ruce. Zavrtím prsty na nohou. Rozhodně jsem na tom líp.

Propínám kotníky. Fungují. Ohýbám kolena. I nohy mám v dobré formě. Ne jako kulturista, ale až moc vypracované na člověka na pokraji smrti. Na druhou stranu nevím jistě, jak svalnaté by měly být. Tisknu dlaně na postel a napínám síly. Nadzvedávám trup. Vážně se mi daří vstát! Musím vynaložit veškerou energii, ale nevzdávám to. Pohybem mírně rozhoupávám postel, která rozhodně není obyčejná. Rozhodně to není normální postel. Jak zvedám hlavu, zjišťuju, že oválné lůžko je na obou koncích připevněno k masivním držákům na stěně. Podobá se pevné houpací síti. Zvláštní.

Zanedlouho sedím na hadičce zavedené do zadku. Není to moc pohodlné, ale za jakých okolností se může člověk s hadičkou v zadku cítit pohodlně?

Mám teď lepší rozhled. Nejsem v normálním nemocničním pokoji. Stěny vypadají jako plastové a celá místnost je kruhová. Z LED svítidel nahoře se linou čistě bílé paprsky.

Vidím další dvě lůžka připevněná ke zdi a na každém po jednom pacientovi. Dohromady tvoříme trojúhelník a uprostřed místnosti čekají pod stropem ty otravné robotické ruce. Nejspíš se starají o nás všechny. Ze svých kolegů toho moc nevidím – jsou zaboření do postelí stejně, jako jsem byl původně i já.

Dveře chybějí. Je tady jenom žebřík na zdi, vedoucí k… průlezu? Je to kulaté, s kolem uprostřed. Jasně, to bude průlez. Jako v ponorce. Nemáme my tři nějakou nakažlivou nemoc? Nejsme ve vzduchotěsné karanténní místnosti? Ve stěnách jsou tu a tam malé průduchy a já cítím nepatrné proudění. Mohlo by to být řízené prostředí.

Přehazuju jednu nohu přes okraj lůžka, čímž ho rozhoupávám. Vyrážejí ke mně robotické ruce. Ucukávám, ale zastavují se přede mnou a visí na místě. Napadá mě, že jsou v pohotovosti pro případ, že bych spadl.

„Zaznamenán pohyb celého těla,“ oznamuje počítač. „Jak se jmenujete?“

„Uff, to jako vážně?“ ptám se.

„Špatně. Pokus číslo dvě: Jak se jmenujete?“ Otevírám ústa k odpovědi.

„Ehm…“

„Špatně. Pokus číslo tři: Jak se jmenujete?“

Vtom mi to dochází: Nevím, kdo jsem. Nevím, co tady dělám. Vůbec nic si nepamatuju.

„Ehm…“ opakuju.

„Špatně.“

Zmocňuje se mě vlna únavy. Vlastně je to docela příjemné. Počítač mi pravděpodobně poslal do žíly sedativum.

„… počkat…“ mumlám.

Robotické ruce mě něžně ukládají zpátky na lůžko.

Znovu se probouzím. Jednu robotickou ruku mám u obličeje. Co to dělá?!

Chvěju se, ze všeho nejvíc leknutím. Ruka se stahuje na stanoviště u stropu. Osahávám si obličej, jestli mi něco není. Na jedné tváři mám strniště a druhá je hladká.

„Ty mě holíš?“

„Zaznamenáno vědomí,“ říká počítač. „Jak se jmenujete?“

„To pořád ještě nevím.“

„Špatně. Pokus číslo dvě: Jak se jmenujete?“

Jsem běloch, jsem muž a mluvím anglicky. Zkusíme hádat. „John?“

„Špatně. Pokus číslo tři: Jak se jmenujete?“ Vytahuju si jehlu z paže. „Dám se poddat.“

„Špatně.“ Natahuje se ke mně robotická ruka. Převaluju se přes okraj postele, což je chyba. Zbylé dvě hadičky jsou ještě zapojené.

Ta v zadku vyklouzne hned. Ani to nebolí. Zato únik katétru z penisu doprovází škubnutí. A to je pořádná bolest. Je to jako vyčurat golfový míček.

Křičím a svíjím se na podlaze.

„Fyzické obtíže,“ konstatuje počítač. Robotické ruce zahajují pronásledování. Snažím se uniknout plazením po podlaze. Dostávám se pod jednu ze zbývajících dvou postelí. Ruce se zastavují, ale nevzdávají to. Čekají. Řídí je počítač. A tomu trpělivost nedojde.

Zakláním hlavu a lapám po dechu. Po chvíli bolest ustupuje a já si otírám uslzené oči.

Nemám ponětí, co to má všechno znamenat.

„Hej!“ volám. „Vy dva, vstávejte!“

„Jak se jmenujete?“ ptá se počítač.

„Vy dva, lidi, probuďte se, prosím.“

„Špatně,“ říká počítač.

V rozkroku mě bolí tak strašně, že se musím smát. Je to prostě absurdní. Kromě toho nastupují endorfiny a točí se mi hlava. Ohlížím se ke katétru u svého lůžka. Udiveně kroutím hlavou. Tahle věc mi prošla močovou trubicí. Páni.

A podle očekávání cestou napáchala škody. Na podlaze vidím trochu krve. Je to jenom tenká červená linie –

Napil jsem se kávy, hodil do pusy poslední sousto topinky a mávl na servírku, že zaplatím. Mohl bych ušetřit, kdybych snídal doma a nechodil každé ráno do téhle jídelny. Vzhledem k mému mizernému platu by to byl nejspíš dobrý nápad. Jenomže nerad vařím a miluju vejce se slaninou.

Servírka přikývla a zamířila k pokladně, aby mi připravila účet.

V tu chvíli ale vešel další host a ona ho musela usadit.

Podíval jsem se na hodinky. Těsně po sedmé. Žádný spěch. Líbilo se mi být v práci za deset minut půl osmé, abych měl dost času připravit se na nový den. Ve skutečnosti jsem tam ale měl být až v osm.

Vytáhl jsem telefon a zkontroloval e-maily.

KOMU: Astronomické kuriozity astrocurious@scilists.org

ODESÍLATEL: (Irina Petrovová, Ph.D.) ipetrova@gaoran.ru

PŘEDMĚT: Tenká červená linie

Zamračil jsem se na displej. Myslel jsem, že jsem se z toho seznamu odhlásil. Tenhle život pro mě dávno skončil. Zpráv nebylo moc, a když nějaké přišly, bývaly dost zajímavé, aspoň jak jsem si je pamatoval. Pár astronomů, astrofyziků a dalších úzce zaměřených expertů diskutovalo o věcech, které jim připadaly zvláštní.

Obrátil jsem pohled k servírce – host měl nějaké dotazy ohledně nabídky. Pravděpodobně ho zajímalo, jestli v Sallyině bufetu servírují bezlepkové veganské travní výhonky nebo tak něco. Život s milými obyvateli San Franciska je někdy náročný.

Protože jsem neměl nic lepšího na práci, přečetl jsem si e-mail.

Zdravím vás, kolegové. Jsem doktorka Irina Petrovová a pracuji na Pulkovské hvězdárně v Petrohradu v Rusku.

Ráda bych vás požádala o pomoc.

Poslední dva roky pracuji na teorii související s infračervenými emisemi z mlhovin. Kvůli tomu jsem podrobně prozkoumala několik specifických pásem infračerveného záření. A narazila jsem na něco zvláštního – ne u nějaké mlhoviny, ale v naší vlastní sluneční soustavě.

Ve sluneční soustavě existuje velmi nezřetelná, ale přesto patrná linie, která emituje infračervené záření s vlnovou délkou 25,984 mikronů. Zdá se, že je to výhradně tato vlnová délka bez jakýchkoli odchylek.

V příloze najdete excelové tabulky s mými daty. Taky posílám vizualizaci dat v 3D modelu.

Z modelu poznáte, že ta linie je přibližně oblouková a vybíhá ze severního pólu Slunce rovně do vzdálenosti 37 milionů kilometrů. Odtamtud zahýbá ostře dolů a míří od Slunce směrem k Venuši.

Od nejvyššího místa se rozšiřuje do trychtýře. U Venuše je průřez oblouku široký jako sama planeta.

Infračervené záření je velice slabé. Dokázala jsem ho odhalit jedině díky tomu, že jsem při pátrání po infračervených emisích z mlhovin používala mimořádně citlivé detekční vybavení.

Abych měla jistotu, požádala jsem o laskavé ověření observatoř

v poušti Atacama v Chile – podle mě nejlepší na světě v zachycování infračerveného záření. Tam můj objev potvrdili.

Je mnoho důvodů, proč v meziplanetárním prostoru infračervené záření pozorujeme. Může to být odraz slunečního světla od kosmického prachu nebo jiných částic. Nebo nějaká molekulární sloučenina absorbuje energii a potom ji emituje v infračerveném pásmu. To by navíc vysvětlovalo, proč vlnová délka zůstává pořád stejná.

Zajímavý je ovšem tvar toho oblouku. Nejdřív mě napadlo, že je to soubor částic pohybujících se po siločarách magnetického pole. Jenže Venuše nemá magnetické pole, které by stálo za řeč. Má jen slabou indukovanou magnetosféru, slaboučkou ionosféru… Jakými silami jsou tedy částice přitahovány? A proč září?

Vítám jakékoli nápady nebo teorie.

Co to sakra bylo?

Celé se mi to vybavilo najednou. Prostě se mi to bez varování objevilo v hlavě.

O sobě jsem se moc nedozvěděl. Žiju v San Francisku – na to si pamatuju. A rád se dobře nasnídám. Taky jsem měl něco společného s astronomií, ale teď už ne?

Můj mozek evidentně usoudil, že je důležité, abych si vzpomněl na ten e-mail. Ne na banality jako moje vlastní jméno.

Podvědomí mi chce něco říct. Když jsem viděl tu krvavou stopu, připomněla mi „tenkou červenou linii“ z předmětu e-mailu. Jenže jak to souvisí se mnou?

Plazím se zpod postele a vsedě se opírám o zeď. Ruce se obracejí za mnou, ale pořád na mě nedosáhnou.

Je čas podívat se na ostatní pacienty. Nevím, kdo jsem a co tady dělám, ale aspoň mám společnost – dvě mrtvoly.

Ano, stoprocentně jsou mrtví. Tělo blíž ke mně patřilo ženě, řekl bych. Přinejmenším měla dlouhé vlasy. Jinak je to v podstatě mumie.

Vysušená kůže visí na kostech. Necítím žádný pach. Nic se tedy nerozkládá. Zemřela už dávno.

Na druhém lůžku leží muž. Zdá se, že je mrtvý ještě déle. Jeho kůže je nejen suchá, ale taky se drolí.

Fajn. Takže jsem tu se dvěma mrtvolami. Mělo by se dostavit znechucení a hrůza, ale nic takového. Jsou po smrti tak dlouho, že už ani nevypadají jako lidé. Připomínají výzdobu na Halloween. Doufám, že to nebyli moji přátelé. A pokud ano, doufám, že si na to nevzpomenu.

Mrtvoly jsou nepříjemnost, ale víc mě znepokojuje, že tady leží takovou dobu. Když někdo umře, ani v karanténní místnosti ho nenechají jen tak, ne? Ať se tu stal jakýkoli průšvih, musí to být opravdu vážné.

Vstávám. Jde to pomalu a stojí to dost sil. Opírám se o okraj postele paní Mumie. Postel se zhoupne a já se zhoupnu s ní, ale ustojím to.

Před výpadem robotických rukou se opět tisknu ke stěně.

Je jasné, že jsem byl v kómatu. Přesně tak. Čím víc o tom přemýšlím, tím jsem si jistější.

Nevím, kdy jsem do něj upadl, ale pokud současně se svými spolubydlícími, uplynula spousta času. Mnu si napůl oholenou tvář. Ty robotické ruce jsou zkonstruované k dlouhodobé péči o člověka v bezvědomí. Další důkaz, že jsem byl v kómatu.

Dokážu se dostat k tomu průlezu?

Dělám krok. Pak další. Potom se hroutím na podlahu. Je toho na mě moc. Musím si oddechnout.

Proč jsem tak slabý, když mám silné svalstvo? A jak jsem k vypracovaným svalům v kómatu vlastně přišel? Měl bych vypadat spíš jako kostlivec, ne jako plážový playboy.

Nedává mi to ani za mák smyslu. Co mám dělat? Jsem nemocný? Jistě, sotva se držím na nohou, ale není mi „špatně“. Netrpím závratí. Nebolí mě hlava. Nejspíš nemám ani horečku. Jestliže mě netrápí žádná nemoc, proč jsem byl v kómatu? Kvůli nějakému zranění?

Ohmatávám si hlavu. Nenacházím žádné boule, jizvy ani obvazy. Ani zbytek těla nevypadá nejhůř. Vlastně vypadá dobře. Jako kdybych byl ve formě.

Přemáhám nutkání na chvilku si zdřímnout.

Nesmím polevit. Znovu se zvedám. Je to jako vzpěračský výkon, tentokrát o trošku snadnější. Krůček po krůčku se zotavuju (doufám). Sunu se podél zdi a záda mi poskytují stejnou oporu jako nohy.

Robotické ruce se ke mně neustále natahují, ale držím se mimo jejich dosah.

Lapám po dechu. Připadám si, jako kdybych právě uběhl maraton. Nebude to nějakou plicní infekcí? Nedrží mě v izolaci pro moje vlastní dobro?

Konečně jsem u žebříku. Vrávorám kupředu a zachytávám se příčky. Jsem tak slabý. Jak mám vyšplhat po žebříku, který má deset stop?

Deset stop.

Přemýšlím v imperiálních jednotkách. Ha, to je vodítko! Jsem pravděpodobně Američan. Nebo Angličan. Nebo možná Kanaďan. Kanaďané u krátkých délek používají stopy a palce.

Ptám se sám sebe: Jak daleko je z Los Angeles do New Yorku? Spontánně odpovídám: 3000 mil. Kanaďan by použil kilometry. Takže jsem Angličan nebo Američan. Nebo jsem z Libérie.

Vím, že se v Libérii používají imperiální jednotky, ale neznám svoje jméno. To je k vzteku.

Zhluboka se nadechuju. Visím oběma rukama na žebříku a pokládám nohu na spodní příčku. Přitahuju se. Je to komplikovaný proces, ale daří se mi ho dokončit. Mám na spodní příčce obě nohy. Zvedám dlaň o příčku výš. Fajn, zatím to jde. Mám pocit, jako bych měl tělo z olova – všechno vyžaduje obrovské úsilí. Zkouším se vytáhnout nahoru, ale paže na to zkrátka nemá dost síly.

Padám pozadu ze žebříku. Tohle bude bolet.

Nebolí to. Nad podlahou mě zachytávají robotické ruce, protože jsem spadl do jejich dosahu. Na nic nečekají. Přemisťují mě zpátky k posteli a ukládají mě do ní jako matka svoje dítě ke spánku.

A víte co? Je to příjemné. Jsem už vážně unavený a natáhnout se mi vyhovuje. Pohupování lůžka je příjemné. Pád ze žebříku mi vrtá hlavou. V myšlenkách si ho přehrávám. Nemůžu tomu přijít na kloub, ale něco na něm bylo… tak nějak „špatně“.

Hmm.

Usínám.

„Jezte.“

Na prsou mi leží tuba zubní pasty.

„Eh?“

„Jezte,“ opakuje počítač.

Zvedám tubu. Je bílá s černým textem DEN 1 – JÍDLO 1.

„Co to hergot je?“ ptám se.

„Jezte.“

Po odšroubování víčka cítím cosi pikantního. Slinné žlázy začínají pracovat. Teprve teď mi dochází, jaký mám hlad. Když tubu zmáčknu, objevuje se nechutně vypadající hnědé bláto.

„Jezte.“

Jakou mám šanci proti všemocnému počítačovému vládci vyzbrojenému robotickými rukami? Opatrně kaši olizuju.

Panebože, je to dobré! Vynikající! Připomíná to šťávu z masa, hustou tak akorát. Vymačkávám si ji rovnou do pusy a hltám. Přísahám, že je to lepší než sex.

Je mi jasné, co se děje. Říká se, že hlad je nejlepší kuchař. Po období hladovění vás mozek bohatě odmění, až se konečně najíte. Dobrá práce, hlásí, ještě chvíli neumřeme!

Začíná to do sebe zapadat. Jestliže jsem byl dlouho v kómatu, museli mě nějak krmit. V břiše jsem při probuzení výživovou sondu neměl, takže jsem potravu přijímal nejspíš přes nasogastrickou sondu zavedenou do jícnu. To je nejméně invazivní metoda u pacientů, kteří netrpí potížemi se zažíváním. Kromě toho prospívá aktivitě a zdraví trávicí soustavy. A tím se vysvětluje, proč jsem nezaznamenal žádnou hadičku, když jsem se probral. Je-li to možné, nasogastrická sonda se vyjme, dokud je pacient stále v bezvědomí.

Jak tohle vím? Jsem snad lékař?

Vymačkávám do úst další dávky husté tekutiny. Pořád chutná výborně, a tak ji dychtivě polykám. Brzy je tuba prázdná. Zvedám ji do vzduchu. „Ještě jednu!“

„Výdej potravy ukončen.“

„Pořád mám hlad! Dej mi další tubu!“

„Dávka potravy byla přidělena.“

To dává smysl. Moje trávicí soustava si teď zvyká na polotuhou stravu. Není kam spěchat. Kdybych spořádal, co se do mě vejde, asi by mi bylo špatně. Počítač postupuje správně.

„Dej mi víc jídla!“ Když člověku kručí v břiše, nezajímá ho, co je správné.

„Dávka potravy byla přidělena.“

„Pche.“

Každopádně je mi teď mnohem líp. Jídlo mi okamžitě dodalo energii a kromě toho jsem odpočatý.

Vstávám z postele, připravený na ústup ke stěně, ale ruce mě nepronásledují. Zřejmě už smím vstát, protože jsem dokázal, že se zvládnu najíst.

Přejíždím pohledem po svém nahém těle. Nemám z toho dobrý pocit. Vím, že ostatní lidé kolem jsou mrtví, ale stejně.

„Můžu dostat nějaké oblečení?“ Počítač nic neříká.

„Dobře. Nedá se nic dělat.“

Stahuju ze svého lůžka prostěradlo a dvakrát si ho omotávám kolem trupu. Jeden cíp přetahuju zezadu přes rameno a zavazuju ke druhému vpředu. Hned je z něj tóga.

„Zaznamenána samostatná chůze,“ ozývá se počítač. „Jak se jmenujete?“

„Jsem císař Kómatius. Poklekni přede mnou.“

„Špatně.“

Radši se kouknu, kam vede ten žebřík.

Trochu nejistě se vydávám napříč místností. Je to velké vítězství – už se nepotřebuju opírat o houpavá lůžka ani o zeď. Postavil jsem se na vlastní nohy.

Docházím k žebříku a chytám se ho. I když se nepotřebuju ničeho přidržovat, život je takhle snadnější. Průlez nade mnou vypadá dost bytelně. Předpokládám, že je vzduchotěsný. A pravděpodobně i zamčený. Ale musím to zkusit.

Stoupám o jednu příčku nahoru. Sice ztuha, ale jde to. Další příčka.

Fajn, takhle se na to musí. Pomalu a s klidem.

Dostávám se k průlezu. Jednou rukou se držím žebříku a druhou zkouším otočit kolem uprostřed. Točí se!

„Propána!“ říkám.

„Propána“? Takhle vyjadřuju překvapení? Vlastně na tom není nic špatného. Jenom bych očekával nějaký méně předpotopní výraz. Co jsem to za podivína?

Po třech úplných otočkách slyším cvaknutí. Poklop se otevírá směrem dolů a já mu uhýbám. Zůstává viset na masivním pantu. Jsem volný!

Skoro.

Za průlezem vidím jenom tmu. Je to trochu děsivé, ale dělám pokroky.

Prostrkávám ruce do nové místnosti a vytahuju se na podlahu.

Jakmile tam jsem, zapíná se světlo. Nejspíš to řídí počítač.

Prostor je podle všeho stejné velikosti a tvaru jako ten, ze kterého jsem vylezl – další kulatá místnost.

K podlaze je připevněný velký stůl – vypadá jako laboratorní. Kolem něj jsou rozmístěné tři stoličky. Prostor u stěny beze zbytku vyplňují laboratorní zařízení. Všechno je přidělané ke stolkům nebo lavicím, napevno přišroubovaným k podlaze. Místnost jako by byla připravená na katastrofální zemětřesení.

Žebřík na zdi vede k dalšímu průlezu ve stropě.

Jsem v dobře vybavené laboratoři. Odkdy pouštějí pacienty z izolace do laboratoří? A tahle mi navíc nepřipadá jako zdravotnická. U všech všudy, co má tohle znamenat?!

U všech všudy? To jako vážně? Třeba mám malé děti. Nebo jsem hluboce věřící.

Vstávám, abych měl lepší rozhled.

Menší přístroje jsou přišroubované ke stolu. Vidím mikroskop s osmitisícovým zvětšením, autokláv, stojan se zkumavkami, zásobník se zásuvkami, chladničku na vzorky, pec, pipety – moment. Odkud všechna ta slova znám?

Obhlížím větší vybavení u stěny. Rastrovací elektronový mikroskop, submilimetrová 3D tiskárna, jedenáctiosová fréza, laserový interferometr, kubíková vakuová komora – vím, co to všechno je. A vím, že s tím umím zacházet.

Jsem vědec! Konečně se někam dostáváme! Nejvyšší čas, abych použil vědu. Výborně, geniální mozku, vymysli něco!

… mám hlad.

To ses moc nevyznamenal, mozku.

Fajn, nemám ponětí, proč tu ta laboratoř je a proč do ní mám přístup. Ale… kupředu!

Průlez ve stropě je deset stop nad zemí. Z toho kouká další dobrodružství na žebříku. Naštěstí jsem už silnější.

Několikrát se zhluboka nadechuju a vydávám se po žebříku nahoru. Stejně jako napoprvé je to obrovská dřina. Možná je mi líp, ale pořád mi není dobře.

Panebože, to je tíha. Než se vyškrábu na konec, jsem na pokraji vyčerpání.

Zaujímám pozici na nepohodlných příčkách a tlačím na madlo.

Ani se nehne.

„K odemčení průlezu řekněte své jméno,“ vyzývá počítač.

„Ale já svoje jméno nevím!“

„Špatně.“

Plácám do kola dlaní. Drží jako přibité a dlaň mě bolí. Takže… přesně tak. Moc jsem si nepomohl.

Tohle bude muset počkat. Třeba se na své jméno brzy rozpomenu. Nebo ho najdu někde napsané.

Slézám po žebříku dolů. Alespoň to mám v plánu. Člověk by řekl, že to bude snadnější a bezpečnější než šplhat nahoru. Ale ne. Není. Místo abych ladně sestoupil, kladu nohu na další příčku nějak nakřivo a navíc mi sklouzává ruka z kola na poklopu. Padám jako idiot. Mrskám sebou jako rozčílená kočka a pokouším se něčeho zachytit. Ukazuje se, že to je pěkná pitomost. Dopadám na stůl a holení zasahuju zásobník plný šuplíků. Bolí to jako čert! Křičím bolestí, chytám se za holeň, kloužu ze stolu a řítím se na podlahu.

Tentokrát mě robotické ruce nezachytávají. Přistávám na zádech a vyrážím si dech. Jako by nestačilo zranění, přichází ještě potupa. Zásobník se převrací, zásuvky se otevírají a zasypává mě laboratorní materiál. Vatové tampony mi nevadí. Zkumavky bolí jenom trochu (a kupodivu se nerozbijí). Ale do čela mě naplocho strefuje svinovací metr.

Přibývají další věci, jenže já mám moc práce s ohmatáváním zranění na čele, než abych jim věnoval pozornost. Jak těžký ten metr může být? Po pádu ze stolu vysokého tři stopy mi udělal pěknou bouli.

„Tak tohle nevyšlo,“ konstatuju neurčitě. Celý tenhle pokus byl prostě směšný. Skoro jako z grotesky s Charliem Chaplinem.

Vlastně… bylo to přesně jako z grotesky. Přitažené za vlasy. Opět se dostavuje pocit, že něco bylo „špatně“.

Sahám po jedné zkumavce a vyhazuju ji do vzduchu. Letí nahoru a padá dolů, jak se sluší a patří. Něco mi na tom ale nesedí. Na tom, jak věci padají, mi něco vadí. Chci zjistit, co to je.

Co bych k tomu mohl využít? No, mám tu laboratoř plnou věcí a umím s nimi zacházet. Jenomže co se hodí nejvíc? Rozhlížím se po nepořádku na podlaze. Nějaké zkumavky, tampony, doktorské špachtle, digitální stopky, pipety, lepicí pásky, propiska…

Fajn, s tím zřejmě vystačím.

Zvedám se na nohy a oprašuju si tógu. Není na ní ani smítko – celý můj svět působí čistě a sterilně, ale stejně si to gesto neodpustím.

Sahám po svinovacím metru a prohlížím si ho. Je metrický. Jsem tedy v Evropě? Těžko říct. Potom beru do ruky stopky. Jsou docela robustní, jaké si člověk vezme na túru. Mají pevnou plastovou schránku a obrubu z tvrdé gumy. Nepochybně vodotěsné. Ale taky totálně vybité. LCD displej je úplně prázdný.

Mačkám několik tlačítek, ale nic se neděje. Obracím je a hledám, kam se strká baterie. Možná najdu šuplík plný baterií, pokud budu vědět, jakou potřebuju. Všímám si krátké červené plastové pásky, která zezadu vyčuhuje. Celou ji vytahuju ven. Stopky s pípnutím ožívají.

Něco jako hračky prodávané „včetně baterie“. Páska měla zabránit jejímu vybití dřív, než majitel stopky poprvé spustí. Jsou zbrusu nové. Vlastně všechno je tady nové. Jako ze škatulky, bez známek opotřebení. Nevím, co si o tom mám myslet.

Chvilku si se stopkami hraju, dokud nepochopím ovládání. Je to celkem jednoduché.

S pomocí svinovacího metru zjišťuju výšku stolu. Spodní strana jeho desky je 91 centimetrů nad podlahou.

Zvedám jednu zkumavku. Není skleněná. Bude to zřejmě nějaký plast s vysokou hustotou. Rozhodně se nerozbila, když dopadla ze tří stop na tvrdý povrch. Bez ohledu na to, z čeho ji vyrobili, je dost hustá na to, abych mohl odpor vzduchu považovat za zanedbatelný. Pokládám ji na stůl a připravuju stopky. Jednou rukou zkumavku posouvám přes okraj desky a druhou mačkám stopky. Měřím, jak dlouho jí trvá spadnout na podlahu. Odečítám údaj 0,37 sekundy.

To je zatraceně rychlé. Doufám, že se do výsledků moc nepromítne moje reakční doba.

Poznamenávám si čas tužkou na ruku – zatím jsem nenašel žádný papír.

Vracím zkumavku nahoru a začínám znova. Napodruhé je čas 0,33. Opakuju to celé dvacetkrát a zapisuju si výsledky, abych minimalizoval chyby při spouštění a zastavování stopek. Průměr vychází 0,348 sekundy. Moje ruka vypadá jako tabule po hodině matematiky, ale to nevadí.

0,348 sekundy. Dráha se rovná polovině zrychlení krát čas na druhou. Zrychlení se tedy rovná dvojnásobku dráhy lomeno čas na druhou. Vzorečky si vybavím okamžitě. Mám je v krvi. Určitě se vyznám ve fyzice. To je dobré vědět.

Procházím čísla a dospěju k výsledku, který se mi nezamlouvá. Gravitační zrychlení v téhle místnosti mi vyšlo moc veliké. Je 15 metrů za sekundu za druhou, ačkoli by mělo být 9,8. Proto mám „pocit“, že věci padají špatně. Padají moc rychle. A proto jsem taky slabý, i když mám svaly. Všechno váží o polovinu víc, než by mělo.

Problém je v tom, že gravitační sílu nic neovlivňuje. Nedá se zvýšit nebo snížit. Gravitační zrychlení na Zemi je 9,8 metru za sekundu na druhou. Tečka. A já teď zažívám víc. Existuje jediné možné vysvětlení.

Nejsem na Zemi.

KAPITOLA 2

Fajn, nejdřív se nadechnu. Hlavně žádné ukvapené závěry. Ano, gravitace je moc silná. Z toho vyjdu a popřemýšlím o rozumných vysvětleních.

Třeba jsem v centrifuze. Ta by musela být dost velká. Ale protože gravitační zrychlení na Zemi je 1 g, stačilo by nechat tyhle místnosti jezdit v určitém úhlu dokola po nějaké trati nebo je připevnit na konec dlouhého otočného ramene. Při patřičném nastavení rychlosti oběhu a po přičtení zemské gravitace by zrychlení mohlo být 15 metrů za sekundu.

Proč by někdo vyráběl obrovskou centrifugu s nemocničními lůžky a laboratoří? Netuším. Je to vůbec možné? Jaký by musela mít poloměr? A jak rychle by se otáčela?

Myslím, že to dokážu zjistit. Potřebuju přesný akcelerometr. U shazování věcí ze stolu a měření času člověk vystačí s hrubým odhadem, ale přesnost výsledku závisí na jeho reakci při mačkání stopek. Chce to něco lepšího. A posloužit mi může jenom jedna věc: kousek provázku.

Prohledávám šuplíky v laboratoři.

Během několika minut jich polovinu otevírám a nacházím prakticky všechno, co je v laboratoři zapotřebí. Kromě provázku. Už to málem vzdávám, když konečně objevuju cívku nylonové šňůrky.

„Jo!“ Odmotávám pár stop a překusuju šňůrku. Na jednom konci dělám smyčku a na druhý přivazuju svinovací metr, který v tomto pokusu sehraje roli závaží. Teď ho jenom potřebuju někam pověsit.

Dívám se nahoru k průlezu nad svou hlavou. Vylézám po žebříku (je to snadnější než napoprvé) a navlékám smyčku na madlo. Napnutí šňůrky pak nechávám na hmotnosti svinovacího metru.

Mám kyvadlo.

Zajímavost o kyvadlech: Doba, která je zapotřebí k pohybu kyvadla tam a zpátky – perioda –, se nemění v závislosti na jeho vychýlení. Když má hodně energie, pohybuje se dál a rychleji, ale perioda zůstává stejná. Kyvadlové hodiny toho využívají k měření času. Periodu tedy ovlivňují jenom dvě věci a nic jiného: délka kyvadla a gravitace.

Táhnu kyvadlo do strany. Pouštím ho a zapínám stopky. Počítám cykly pohybu dozadu a dopředu. Není to žádná zvláštní zábava. Skoro usínám, ale nakonec to zvládám.

Po deseti minutách se kyvadlo sotva hýbe, a tak usuzuju, že to stačí. Celkový součet: 346 úplných cyklů za přesně deset minut.

A teď druhá fáze.

Měřím vzdálenost od madla průlezu k podlaze. Dělá to těsně přes dva a půl metru. Vracím se dolů do „ložnice“. Lezení po žebříku zvládám opět bravurně. Cítím se už mnohem líp. Nadlábnout se mi vážně prospělo.

„Jak se jmenujete?“ ptá se počítač.

Shlížím ke své tóze z prostěradla. „Jsem velký filozof Kyvadlus!“

„Špatně.“

Zavěšuju kyvadlo na jednu robotickou ruku pod stropem. Doufám, že zůstane chvíli v klidu. Vzdálenost mezi rukou a stropem odhaduju od oka na jeden metr. Kyvadlo je teď o čtyři a půl metru níž než předtím.

Opakuju experiment. Pouštím na deset minut stopky a počítám cykly. Výsledek: 346 cyklů. Stejný jako nahoře.

No tohle!

V centrifuze totiž s rostoucí vzdáleností od středu roste taky dostředivá síla. Takže jestli jsem v centrifuze, „gravitace“ tady dole by byla silnější než nahoře. Což není. Přinejmenším ne o tolik, aby se to projevilo na počtu cyklů kyvadla.

Jenže co když je to opravdu velká centrifuga? Tak obrovská, že rozdíl sil tady a v laboratoři je nepatrný a neovlivní počet cyklů?

Podíváme se na to… vzoreček pro kyvadlo… a vzorec pro dostředivou sílu… a síla v centrifuze se spočítá tak… moment, sílu neznám, jenom počet cyklů, takže pracuju s převrácenou hodnotou… vypadá to na skutečně pozoruhodný problém!

Mám tužku, ale ne papír. Nevadí – pořád je tu zeď. Pouštím se do práce ve stylu šíleného vězně, který nemá nic než stěnu své kobky, a docházím k odpovědi.

Řekněme, že jsem na Zemi a v centrifuze. To by znamenalo, že centrifuga poskytuje část tíhového zrychlení a o zbytek se postará Země. Podle mých výpočtů (do kterých jsem dal všechno!) by centrifuga musela mít poloměr 700 metrů (což je skoro půl míle) a otáčela by se rychlostí 88 metrů za sekundu – tedy téměř 200 mil za hodinu!

Hmm. Když dělám něco vědeckého, přemýšlím většinou v metrických jednotkách. Zajímavé. Ale to platí o většině vědců, ne? Dokonce i o těch, co vyrostli v Americe.

Každopádně by to byla největší centrifuga, kterou kdy někdo postavil… a proč by to vůbec dělal? Kromě toho by nadělala pořádný kravál. Svištět vzduchem rychlostí 200 mil za hodinu? To by se rozhodně neobešlo bez turbulencí, nemluvě o hlasitém hukotu. Nic takového neslyším ani necítím.

Tohle začíná být divné. Fajn, co když jsem ve vesmíru? Odpadly by turbulence a odpor vzduchu, ale centrifuga by musela být větší a rychlejší, protože by jí nepomáhala gravitace.

Na zdi přibývají výpočty. Poloměr by musel být 1280 metrů – blížíme se k jedné míli. Ve vesmíru člověk nikdy nepostavil nic ani zdaleka tak velkého.

Takže nejsem v centrifuze. A nejsem na Zemi.

Na jiné planetě? Ve sluneční soustavě ale neexistuje žádná planeta, měsíc ani asteroid s tak silnou gravitací. Země je největší pevné těleso v celé soustavě. Jistě, plynní obři jsou větší, ale pokud se nenacházím v balonu unášeném vichrem kolem Jupiteru, nemám šanci takovou sílu pocítit.

Jak to, že vím tolik o vesmíru? Prostě to vím. Připadá mi to přirozené – jako kdybych s těmito informacemi pracoval pořád. Možná jsem astronom nebo expert přes planety. Třeba dělám pro NASA nebo ESA nebo –

Scházím se s Marissou každý čtvrtek večer na steak a pivo u Murphyho na Gough Street. Vždycky v šest, a protože nás personál zná, vždycky u stejného stolu.

Seznámili jsme se před skoro dvaceti lety na postgraduálu. Chodila s mým tehdejším spolubydlícím. Jejich vztah (jako většina studentských vztahů) byl jedna velká katastrofa a do tří měsíců se rozešli. Zato z nás dvou se stali dobří přátelé.

Když mě vrchní spatřil, usmál se a ukázal palcem k našemu obvyklému stolu. Zamířil jsem kýčovitým interiérem k Marisse. Před sebou měla dvě prázdné sklenky a v ruce svírala jednu plnou. Podle všeho začala beze mě.

„Děláš si náskok?“ zeptal jsem se a usedl. Sklopila oči a pohrávala si se skleničkou.

„No tak, co se stalo?“

Napila se whisky. „Náročný den v práci.“

Mávl jsem na číšníka. Přikývl a ani se neobtěžoval přijít. Věděl, že si dám hovězí steak, medium, šťouchané brambory a pintu Guinessu. Totéž si objednávám každý týden.

„Náročný den?“ zopakoval jsem. „Ve státních službách na ministerstvu energetiky? S volnem, kdykoli si vzpomeneš? Stačí, když se tam ukážeš, a pošlou ti plat, ne?“

Ani teď se nezasmála.

„Nech toho!“ napomenul jsem ji. „Kdo ti šlápnul na kuří oko?“ Vzdychla. „Slyšel jsi o linii Petrovové?“

„Jistě. Docela zajímavá záhada. Viděl bych to na sluneční radiaci. Venuše nemá vlastní magnetické pole, ale kladně nabité částice možná přitahují záporné ionty v její ionosféře –“

„Ne,“ přerušila mě. „Bude to něco jiného. Nevíme přesně co. Ale něco… jiného. No nic. Dej si steak.“

Odfrkl jsem si.

„Tak ven s tím, Marisso. Co je to sakra s tebou?“

Zamyslela se. „Tak dobře. Stejně to asi za dvanáct hodin uslyšíš od prezidenta.“

„Od prezidenta?“ zeptal jsem se. „Spojených států?“

Znovu upila whisky. „Víš něco o Amaterasu? Je to japonská sluneční sonda.“

„Jasně,“ přisvědčil jsem. „Japonská vesmírná agentura JAXA od ní dostává úžasná data. Něco neskutečného, vážně. Obíhá kolem Slunce přibližně v polovině vzdálenosti mezi Merkurem a Venuší. Nese dvacet různých přístrojů, které –“

„Jo, já vím,“ řekla. „Podle jejich dat výkon Slunce klesá.“

Pokrčil jsem rameny. „No a? Ve které fázi slunečního cyklu jsme?“

Zavrtěla hlavou. „S jedenáctiletým cyklem to nesouvisí. Je za tím něco jiného. JAXA cyklus zohlednila, a stejně zaznamenala pokles. Říkají, že Slunce je o setinu procenta méně jasné, než by mělo být.“

„Fajn, zajímavé. Ale kvůli tomu si člověk nedá tři whisky před večeří.“

Sešpulila rty. „To jsem si taky myslela. Jenže oni tvrdí, že ta hodnota se zvyšuje. A rychlost jejího zvyšování roste. Je to něco jako exponenciální úbytek, který zachytili hodně záhy díky neuvěřitelně citlivým přístrojům té jejich sondy.“

Opřel jsem se v boxu. „Já nevím, Marisso. Všimnout si exponenciálního vývoje tak brzy mi připadá hodně nepravděpodobné. Ale dobře, řekněme, že se vědci z JAXA nepletou. Kam se ta energie ztrácí?“

„Do linie Petrovové.“

„Co?“

„JAXA se na linii Petrovové zaměřila a prý zjistila, že se rozjasňuje stejným tempem, jakým Slunce pohasíná. Ať to probíhá jakkoli, linie Petrovové krade energii ze Slunce.“

Vytáhla z kabelky svazek papírů a položila je na stůl. Vypadalo to na hromadu grafů a tabulek. Probírala se jimi, dokud nenašla, co hledala, a pak je posunula ke mně.

Osa x nesla označení „čas“ a osa y „ztráta svítivosti“. Křivka byla rozhodně exponenciální.

„To nemůže být pravda,“ namítl jsem.

„Je to pravda,“ odpověděla. „Výkon Slunce klesne v následujících devíti letech o celé procento. Za dvacet let to bude pět procent. To je špatné. Je to moc špatné.“

Zíral jsem na graf. „To by znamenalo dobu ledovou. S bleskovým nástupem. Okamžitou dobu ledovou.“

„Jo, přinejmenším. A neúrodu, hladovění… Nedokážu domyslet, co ještě.“

Zavrtěl jsem hlavou. „Jak se může Slunce tak honem změnit? Je to hvězda, krucinál. U hvězd se věci nedějí takhle rychle. Trvá to miliony let, ne desítky. To přece víš.“

„Ne, nevím. Věděla jsem to dřív. Teď jenom vím, že Slunce umírá,“ řekla. „Nevím proč a nevím ani, co s tím můžeme dělat. Ale vím, že umírá.“

„Jak…“ Svraštil jsem obočí.

Dopila drink. „Prezident promluví k národu zítra ráno. Myslím, že to koordinují s dalšími světovými vůdci, aby to všichni oznámili společně.“

Číšník mi přinesl Guiness. „Prosím, pane. Steaky tady budou za chvilku.“

„Potřebuju další whisky,“ ozvala se Marissa.

„Přineste dvě,“ připojil jsem se.

Mrkám. Další záblesk paměti.

Byla to pravda? Nebo je to jen náhodná vzpomínka na rozhovor s někým, kdo propadl bláznivé apokalyptické teorii?

Ne. Je to skutečné. Cítím hrůzu, jen na to pomyslím. A není to jen tak nějaký úlek. Tenhle důvěrně známý strach si vydobyl stálé místo u mého stolu. Prožíval jsem ho dlouho.

Tohle je skutečné. Slunce umírá. A já jsem v tom nějak zapletený. Ne jako řadový obyvatel Země, který zahyne stejně jako všichni ostatní – hraju v této věci aktivní roli. Cítím jakousi odpovědnost.

Pořád si nepamatuju svoje vlastní jméno, ale vybavují se mi útržky informací o problému Petrovové. Nazvali to problém Petrovové. Zrovna jsem si na to vzpomněl.

Moje podvědomí má priority. A naléhavě mě na ně upozorňuje. Myslím, že mým úkolem je vyřešit problém Petrovové.

… v malé laboratoři, v tóze z prostěradla, bez ponětí o tom, kdo jsem, a s pomocí jedině od hloupého počítače a dvou mumifikovaných spolubydlících.

Vidím rozmazaně. Otírám si oči. Slzy. Nepamatuju si… nepamatuju si jejich jména. Ale… byli to mí kolegové. Mí přátelé.

Až teď si uvědomuju, že jsem od nich celou dobu uhýbal pohledem. Dělal jsem všechno možné, aby zůstali mimo mé zorné pole. Psal jsem po zdi jako blázen, zatímco mrtvoly lidí, na kterých mi záleželo, ležely přímo za mnou.

Teď už mě nic neruší. Obracím se k nim.

Vzlykám. Přichází to bez varování. Čelím přívalu nesouvislých vzpomínek. S tou ženou byla legrace – vždycky měla po ruce nějaký vtip. On se vyznal ve své práci a měl nervy ze železa. Myslím, že sloužil v armádě, a určitě nám velel.

Klesám na podlahu a zakrývám si obličej dlaněmi. Už to nedokážu zadržet. Bulím jako malé dítě. Byli jsme mnohem víc než přátelé. A ani slovo „tým“ se nehodí. Je to něco silnějšího. Je to…

Mám to na jazyku…

Konečně to slovo vklouzne do mé vědomé mysli. Muselo počkat, dokud ho nepřestanu hledat, a pak se tam proplížilo.

Posádka. Byli jsme posádka. A zůstal jsem z ní pouze já.

Tohle je kosmická loď. Teď to vím. Nevím, odkud se bere gravitace, ale je to kosmická loď.

Začíná to do sebe zapadat. Nebyli jsme nemocní. Zpomalili nám biologické funkce.

Jen ta lůžka nejsou žádné zázračné „mrazáky“ jako ve filmech. Není tu žádná speciální technologie. Myslím, že nám medicínsky navodili kóma. Vyživující hadičky, nitrožilní aplikace, nepřetržitá péče. Všechno, co tělo potřebuje. Robotické ruce nám nejspíš převlékaly postele, obracely nás kvůli proleženinám a dělaly i ostatní věci, které normálně vykonává ošetřující personál na jednotce intenzivní péče.

A udržovali nás ve formě. Elektrody na našich tělech stimulovaly činnost svalů. Cvičili jsme hodně.

Jenže kóma je nebezpečný stav. Mimořádně nebezpečný. Přežil jsem jenom já a v hlavě mám guláš.

Přecházím k ženě. Vlastně se cítím líp, když se na ni dívám. Možná je to vědomím, že se něco uzavírá, nebo prostě klidem, který přijde poté, co se člověk vybrečí.

K mumii nevedou žádné hadičky. Nesledují ji žádné přístroje. V kožovitém zápěstí zeje malá dírka. Odhaduju, že tam měla jehlu, když zemřela. Rána se pak nestihla zacelit.

Po její smrti počítač všechno odstranil. Pravděpodobně kvůli úspoře zdrojů. Nemá smysl plýtvat jimi na mrtvé. Zbyde víc pro ty, kdo přežijí.

Víc pro mě, jinými slovy.

Zhluboka se nadechuju a nechávám vzduchu uniknout z plic. Musím zachovat klid. Musím mít čistou hlavu. Právě jsem si vzpomněl na dost věcí – posádku, některé jejich osobní rysy, skutečnost, že jsem v kosmické lodi (zděšení odkládám na později). Podstatné je, že vzpomínek přibývá stále rychleji a že přicházejí ve chvílích, kdy si to přeju, ne v náhodných intervalech. Rád bych se na ně soustředil, ale smutek je prostě příliš silný.

„Jezte,“ ozývá se počítač.

Uprostřed stropu se otevírá panel a dolů padá potravinová tuba. Jedna robotická ruka ji zachytává a pokládá mi ji na postel. Nápis na tubě hlásá DEN 1 – JÍDLO 2.

Nemám na jídlo náladu, ale jakmile ji vidím, začíná mi kručet v břiše. Tělo má své potřeby bez ohledu na duševní stav.

Otevírám tubu a vymačkávám si kaši do pusy.

Musím uznat, že je to další neuvěřitelný chuťový zážitek. Připadá mi to jako kuře s náznaky zeleniny. Samozřejmě nemá žádnou strukturu – v podstatě jde o kojeneckou stravu. A je trochu hustší než první jídlo. Je třeba, aby se moje trávicí soustava znovu připravila na tuhou potravu.

„Vodu?“ mumlám s plnými ústy.

Panel se opět otevírá a tentokrát se objevuje kovový váleček. Ruka mi ho podává. Na lesklém povrchu je napsáno PITNÁ VODA. Po odšroubování uzávěru zjišťuju, že skutečně obsahuje vodu.

Dopřávám si doušek. Má pokojovou teplotu a je bez chuti. Nejspíš bude destilovaná a neobsahuje žádné minerály. Ale voda je voda.

Za chvíli jsem po jídle. Zatím jsem nebyl na záchodě, ale jednou to přijít musí. Nerad bych močil na podlahu.

„Záchod?“ ptám se.

Panel ve stěně se otáčí a na jeho místě se skví kovová mísa. Je přímo na zdi, jako ve vězeňské cele. Prohlížím si ji. Jsou na ní knoflíky a další věci. Předpokládám, že obsahuje podtlakovou pumpu. A funguje bez vody. Bude to toaleta pro stav beztíže, uzpůsobená pro použití v gravitačním poli. Trochu komplikované, ne?

„Fajn, ehm… záchod pryč.“

Panel se zase obrací. Toaleta mizí.

Dobře. Jsem sytý. Celkově se cítím trošku líp. To bude tím jídlem. Musím se zaměřit na pozitivní věci. Jsem naživu. Ať mé přátele zabilo cokoli, mě to nezabilo. Jsem v kosmické lodi – podrobnosti neznám, ale vím, že jsem v lodi a že podle všeho funguje dobře. A můj duševní stav se zlepšuje. Tím jsem si jistý.

Sedím se zkříženýma nohama na podlaze. Je načase převzít aktivitu. Zavírám oči a nechávám myšlenky plynout. Chci si záměrně na něco vzpomenout – na cokoli. Je mi jedno, co to bude. Chci jenom, aby to bylo z mé vůle. Uvidíme, čeho se doberu.

Začnu u toho, co mě činí šťastným. Mám rád vědu. To vím. Všechny ty malé pokusy, které jsem dělal, mi přinášely radost. A jsem ve vesmíru. Takže budu přemýšlet nad vesmírem a vědou a uvidím, kam to povede…

Vytáhl jsem z mikrovlnky ohřáté špagety a pospíchal ke gauči. Z plastového balení jsem strhl vrchní fólii a nechal uniknout páru. Zesílil jsem zvuk na televizi a poslouchal přímý přenos. Několik spolupracovníků a pár přátel mě zvalo ke společnému sledování, ale já jsem nestál o to odpovídat celý večer na jejich otázky. Chtěl jsem se podívat v klidu.

Byla to nejsledovanější událost v dějinách lidstva. Sledovanější než přistání na Měsíci. Než kterékoli finále mistrovství světa. Všechny zpravodajské televize, streamovací služby, informační weby a místní televizní kanály ukazovaly totéž: živé záběry NASA.

Reportérka stála se starším mužem na ochozu ve středisku řízení vesmírných letů. Za nimi se muži a ženy v modrých košilích soustředěně věnovali svým terminálům.

„Tady Sandra Eliasová,“ ohlásila se reportérka. „Nacházím se v Laboratoři proudového pohonu v Pasadeně v Kalifornii. Se mnou je tu doktor Browne, vedoucí planetologické sekce NASA.“

Obrátila se k vědci. „Pane doktore, jaká je momentální situace?“ Browne si odkašlal. „Přibližně před devadesáti minutami jsme obdrželi informaci, že sonda ArcLight úspěšně dosáhla oběžné dráhy kolem Venuše. Teď čekáme na první soubor dat.“

Rok, který uplynul od chvíle, kdy JAXA upozornila na problém Petrovové, byl příšerný. Jedna studie za druhou potvrzovala jejich závěry. Hodiny tikaly a svět potřeboval zjistit, co se děje. A tak se zrodil projekt ArcLight.

Okolnosti byly děsivé, ale samotný projekt nádherný. Vzhledem ke svému šprtskému založení jsem si nemohl pomoci a pociťoval jsem nadšení.

ArcLight byla nejdražší kosmická loď bez posádky, jakou kdy postavili. Svět potřeboval odpovědi a neměl čas zabývat se detaily. Za normálních okolností byste požádali kteroukoli vesmírnou agenturu, ať za necelý rok vyšle sondu k Venuši, a oni by se vám vysmáli. Je ale úžasné, co se dá zvládnout s neomezeným rozpočtem. Na nákladech se podílely Spojené státy, Evropská unie, Rusko, Čína, Indie a Japonsko.

„Povězte nám něco o letu k Venuši,“ pokračovala reportérka. „Proč je tak obtížný?“

„Hlavně kvůli palivu,“ odpověděl Browne. „Existují určitá letová okna, ve kterých meziplanetární cestování vyžaduje nejmenší množství paliva, jenže žádné takové okno se teď mezi Zemí a Venuší neblíží. Proto jsme museli na oběžnou dráhu vynést paliva mnohem víc, abychom ArcLight vůbec dostali k cíli.“

„Takže načasování bylo špatné?“ ujišťovala se reportérka.

„Neřekl bych, že se pohasínání Slunce dá načasovat dobře.“

„Rozumím. Pokračujte, prosím.“

„Venuše se v porovnání se Zemí pohybuje velmi rychle, a tak potřebujete další palivo, abyste ji dohnali. I za ideálních podmínek vyžaduje let k Venuši víc paliva než let k Marsu.“

„Výborně. Výborně. A teď, pane doktore, někteří lidé se ptají:

‚Proč se obtěžovat s planetou? Linie Petrovové je ohromná, táhne se v oblouku od Slunce až k Venuši. Proč ne někam doprostřed?‘“

„Protože tam je linie Petrovové nejširší – široká jako celá planeta. A můžeme využít gravitace planety ve svůj prospěch. ArcLight dvanáctkrát oběhne Venuši, přičemž bude sbírat vzorky materiálu, který linii Petrovové tvoří.“

„A jaký materiál to podle vás je?“

„To nevíme,“ odpověděl Browne. „Nemáme ponětí. Ale snad brzy získáme odpovědi. Jakmile ArcLight dokončí první oblet, měla by mít dost materiálu pro laboratorní analýzu na své palubě.“

„A co můžeme očekávat, že se dnes večer dozvíme?“

„Nic moc. Vybavení laboratoře na palubě je poměrně prosté. Jen mikroskop s vysokým rozlišením a rentgenový spektrometr. Nejdůležitější úkol je přiletět se vzorky zpátky. Než se s nimi ArcLight vrátí, uplynou další tři měsíce. Laboratoř je záložní varianta, abychom měli aspoň nějaká data v případě, že by během návratové fáze došlo k selhání.“

„Dokonale naplánováno, jako vždycky, doktore Browne.“

„Takhle postupujeme.“

Za reportérkou se ozval jásot.

„Slyším –“ Odmlčela se, dokud hlasy neutichnou. „Slyším, že první oblet je u konce a přicházejí data…“

Na hlavní obrazovce v řídicím středisku se objevil černobílý výjev.

Většina obrazu byla šedá, s rozptýlenými černými tečkami.

„Na co se to díváme, pane doktore?“ zazněl reportérčin hlas.

„Tohle je z vnitřního mikroskopu,“ vysvětlil Browne. „Je to zvětšené desettisíckrát. Ty černé body mají v průměru asi deset mikronů.“

„Tyhle černé body jsou to, co hledáme?“ zajímala se reportérka.

„To nevíme jistě,“ řekl Browne. „Můžou to být obyčejné prachové částice. Prach obklopuje jakýkoli významnější zdroj gravitačního pole, jako je planeta –“

„Co to kurva je?!“ ozvalo se v pozadí. Několik dispečerů zalapalo po dechu.

Reportérka se zahihňala. „Tady v Laboratoři proudového pohonu vládne vzrušená atmosféra. Vysíláme živě, a tak se omlouváme za případné –“

„Panebože!“ vydechl Browne.

Na hlavní obrazovku se promítaly nové záběry. Jeden po druhém.

Všechny skoro stejné. Skoro.

Reportérka si záběry prohlížela. „Ty částice se… pohybují?“

Sled obrázků naznačoval, že černé tečky ve svém prostředí mění tvar a posouvají se.

Reportérka si odkašlala a pronesla větu, kterou později mnozí označovali za nejpůsobivější zdrženlivé vyjádření za sto let. „Vypadají trochu jako mikroby, nemyslíte?“

„Telemetrie!“ zavolal doktor Browne. „Nemáme na sondě nějaké chvění?“

„Už jsme to kontrolovali,“ odpověděl kdosi. „Bez chvění.“

„Letí přímým směrem?“ zeptal se doktor Browne. „Dá se to vysvětlit nějakou vnější silou? Třeba magnetickou? Statickou elektřinou?“

V místnosti zavládlo ticho.

„Tak co?!“ pronesl Browne do sálu. Vidlička mi upadla do špaget.

Je to opravdu mimozemský život? Mám takové štěstí?! Žiju v době, kdy se lidstvo poprvé setkává se životem mimo naši planetu?!

Páni! Vlastně – problém Petrovové je pořád děsivý, ale… páni! Mimozemšťani! Tohle by mohli být mimozemšťani! Nemohl jsem se dočkat, až o tom zítra promluvím s dětmi –

„Úhlová anomálie,“ ozývá se počítač.

„Zatraceně!“ odpovídám. „Už jsem to málem měl! Skoro jsem si vzpomněl, kdo jsem!“

„Úhlová anomálie,“ opakuje počítač.

Rozplétám zkřížené nohy a vstávám. Z naší omezené interakce vyplývá, že počítač do jisté míry chápe, co říkám. Jako Siri nebo

Alexa. Takže s ním budu mluvit, jako kdybych hovořil s některou z nich.

„Počítači, co je to úhlová anomálie?“

„Úhlová anomálie: objekt nebo těleso považované za kritické je mimo předpokládaný lokační úhel o nejméně jednu setinu radiánu.“

„Jaké těleso je mimo úhel?“

„Úhlová anomálie.“

Tohle moc nepomohlo. Jsem na lodi, takže to musí být nějaký navigační problém. Z toho nekouká nic dobrého. Copak tu věc umím řídit? Nevidím nic, co by připomínalo ovládání kosmické lodi – ne že bych věděl, jak má vypadat. Ale zatím jsem objevil jenom pokoj pro lidi v kómatu a laboratoř.

Důležitý musí být druhý průlez v laboratoři – ten, který vede dál. Je to jako v počítačové hře. Člověk prohledává jednu místnost, dokud nenajde zamčené dveře, a potom hledá klíč. Místo pátrání na policích a v odpadkových koších však pátrám ve své hlavě. Protože „klíčem“ je moje vlastní jméno.

Počítač postupuje racionálně. Pokud si nedokážu vzpomenout na své jméno, zřejmě nemám v choulostivých částech lodi co pohledávat.

Lezu na postel a lehám si na záda. Ostražitě pozoruju robotické ruce nahoře, ale nehýbou se. Předpokládám, že počítač je prozatím spokojený, že se o sebe dokážu postarat.

Zavírám oči a soustředím se na vzpomínku. Mám ji v hlavě na kousky. Je to jako dívat se na poškozenou starou fotografii.

Jsem ve svém domě… ne… v bytě. Mám byt. Je útulný, ale malý. Na stěně visí obrázek se siluetou San Franciska. To mi zvlášť nepomáhá. Že jsem žil v San Francisku, to už vím.

Na konferenčním stolku přede mnou je nízkokalorická večeře do mikrovlnné trouby. Špagety. Teplo se zatím nerozprostřelo rovnoměrně a vedle téměř zmrzlých těstovin jsou shluky rozmatlané omáčky. Přesto opatrně ujídám. Podle všeho mám hlad.

V televizi sleduju přenos z NASA a vidím všechno z předešlé vzpomínky. Moje první myšlenka… jsem radostí bez sebe! Mohl by to být mimozemský život? Nemůžu se dočkat, až o tom povím dětem!

Mám děti? Tohle je byt svobodného muže, ve kterém svobodný muž pojídá večeři pro svobodné muže. Nevidím naprosto nic ženského. Nic nenasvědčuje přítomnosti ženy v mém životě. Jsem rozvedený? Homosexuál? Tak jako tak, po dětech tu není ani památky. Žádné hračky, zarámované fotky na zdi, nic. A je tady moc čisto. Děti dělají nepořádek. Zvlášť když začnou žvýkat. Všechny procházejí žvýkačkovou fází – tedy velká část jí prochází – a žvýkačky po nich zůstávají všude.

Jak to vím?

Mám rád děti. Hmm. Je to jenom pocit. Ale mám je rád. Jsou prima. Je s nimi legrace.

Jsem tedy svobodný muž mezi třiceti a čtyřiceti lety, který žije sám v malém bytě, nemám děti, ale mám je hodně rád. Nelíbí se mi, kam to směřuje…

Učitel! Učím ve škole! Už si vzpomínám! Díky bohu. Jsem učitel.

KAPITOLA 3

„Dobře,“ říkám a dívám se na hodiny. „Za minutu zvoní. Víte, co to znamená!“

„Bleskové kolo!“ volají moji žáci.

Od té doby, co jsme se dozvěděli o linii Petrovové, se život překvapivě proměnil.

Vnímali jsme ponurost situace a ohrožení, jenže ty se zároveň staly každodenností. Za druhé světové války si Londýňané hleděli svého jako kdykoli jindy, třebaže jejich město bylo cílem náletů. Smířili se s tím, že občas nějaký dům vybouchne. Bez ohledu na zoufalé poměry někdo pořád musel rozvážet mléko. A když přes noc bomba zasáhla dům paní McCreedyové, mlékař si ji zkrátka vyškrtl ze seznamu.

A tak se schylovalo k apokalypse – možná zapříčiněné mimozemskou formou života – a já jsem stál před skupinou dětí a zasvěcoval je do základů vědy. Protože jaký smysl by měla naše existence ve světě, který se nechystáme odkázat další generaci?

Žáci seděli v úhledně vyrovnaných lavicích a dívali se dopředu. Nic zvláštního. Ale zbytek třídy připomínal laboratoř šíleného vědátora. Pracoval jsem na jejím vzhledu celé roky. V jednom koutě jsem měl Jákobův žebřík (odpojený, aby se děti nepozabíjely). Podél jedné stěny se táhly police plné sklenic s částmi rozpitvaných živočichů ve formaldehydu. Do jedné sklenice jsem dal špagety a vařené vejce. Žáci o ní hodně spekulovali.

A uprostřed pod stropem visela má pýcha a radost – obří model naší sluneční soustavy. Jupiter byl velký jako basketbalový míč, zatímco Merkur se průměrem přiblížil kuličce na cvrnkání.

Pověst „pohodového“ učitele jsem si budoval léta. Děti jsou chytřejší, než si většina dospělých myslí. A poznají, kterému učiteli jim na nich opravdu záleží a který si na to jenom hraje. Tak jako tak, došlo na bleskové kolo!

Vytáhl jsem z katedry hromádku hakisáků. „Jak se ve skutečnosti jmenuje Severka?“

„Polárka!“ odpověděl Jeff.

„Správně!“ Hodil jsem mu jeden míček. Než ho stihl zachytit, vypálil jsem další otázku. „Jaké jsou tři základní druhy hornin?“

„Vyvřelé, usedlé a přeměněné!“ zavolal Larry. Občas se nechal unést, mírně řečeno.

„Těsně vedle,“ konstatoval jsem.

„Vyvřelé, usazené a přeměněné,“ pronesla Abby s úšklebkem. Pěkná potvora. Ale zatraceně chytrá.

„Ano!!“ Hodil jsem jí hakisák. „Které vlny ucítíte při zemětřesení nejdřív?“

„P-vlny,“ odvětila Abby.

„Zase ty?“ Přibyla jí další trofej. „Jaká je rychlost světla?“

„Tři krát deset na –“ začala Abby.

„Cé!“ vykřikla Regina vzadu. Málokdy něco řekla nahlas. Těšilo mě, že se projevila.

„Rafinované, ale správně!“ Odměnil jsem ji míčkem.

„Já jsem odpovídala první,“ postěžovala si Abby.

„Ale ona odpověď první dokončila,“ upozornil jsem.

„Která hvězda je nejblíž Zemi?“

„Proxima Centauri!“ pospíšila si Abby.

„Špatně,“ odmítl jsem.

„Ne, je to dobře!“

„Ne, není. Někdo jiný?“

„Aha!“ ozval se Larry. „Je to Slunce!“

„Správně!“ uznal jsem. „Larry dostává míček! Pozor na předčasné závěry, Abby.“

Rozmrzele zkřížila ruce na prsou.

„Kdo mi dokáže říct poloměr Země?“ Trang zvedla ruku. „Tři tisíce devět set –“

„Trang!“ zasáhla Abby. „Odpověď je Trang.“ Trang zaraženě ztichla.

„Cože?“ podivil jsem se.

Abby zvedla hlavu. „Ptal jste se, kdo vám dokáže říct poloměr Země. Dokáže vám ho říct Trang. Odpověděla jsem správně.“

Přechytračila mě třináctiletá dívka. Nebylo to poprvé. Když jsem jí pokládal hakisák na lavici, zazvonilo.

Žáci vyskočili ze židlí a sbírali učebnice a tašky. Abby, zardělé vítězstvím, to trvalo trochu déle než ostatním.

„Na konci týdne si míčky nezapomeňte vyměnit za hračky a další ceny,“ pronesl jsem ke vzdalujícím se zádům.

Zanedlouho se třída vyprázdnila a jediným důkazem života byla ozvěna kroků z chodby. Posbíral jsem z katedry domácí úkoly a uložil je do aktovky. Šestá hodina skončila.

Čas zastavit se ve sborovně na kafe. Možná opravím pár referátů, než půjdu domů. Udělám cokoli, abych ještě nemusel na parkoviště. Kolona motorizovaných matek se právě teď blíží ke škole vyzvednout děti. A kdyby mě některá z nich zpozorovala, stoprocentně by z ní vypadla nějaká stížnost nebo doporučení. Chápu, že lidé mají rádi svoje potomky, a přiznávám, že vítáme zapojení rodičů do vzdělávacího procesu, ale čeho je moc, toho je příliš.

„Ryland Grace?“ zeptal se ženský hlas. Překvapeně jsem zvedl zrak. Neslyšel jsem ji vejít.

Ženě v dobře padnoucím kostýmku bylo kolem pětačtyřiceti.

V ruce držela kufřík.

„Ehm, ano,“ připustil jsem. „Můžu pro vás něco udělat?“

„Myslím, že můžete,“ odpověděla. Zaslechl jsem mírný přízvuk. Něco evropského – ale rozeznat jsem ho nedokázal. „Jmenuji se Eva Strattová. Jsem z pracovní skupiny Petrovové.“

„Z čeho?“

„Z pracovní skupiny Petrovové. To je mezinárodní orgán sestavený k tomu, aby se zabýval situací kolem linie Petrovové. Dostala jsem za úkol najít řešení. Svěřili mi určitou výkonnou pravomoc.“

„Svěřili? Kdo vám ji svěřil?“

„Zástupci všech členských zemí OSN.“

„Moment, cože? Jak –“

„Jednomyslnou tajnou volbou. Je to komplikované. Ráda bych s vámi mluvila o jednom vědeckém článku, který jste napsal.“

„Tajnou volbou? No nic.“ Zavrtěl jsem hlavou. „Vědecké články už nepíšu. V akademické sféře se mi moc nedařilo.“

„Jste učitel. Pořád působíte v akademické sféře.“

„Jo, jasně,“ řekl jsem. „Ale víte, jak to mezi odborníky chodí. Samí vědci a recenzenti a –“

„A pitomci, co vás vyrazili z univerzity?“ Zvedla obočí. „A odstřihli vás od grantů a postarali se, abyste už nemohl publikovat?“

„Jo. Přesně tak.“

Vytáhla z kufříku složku.

Otevřela ji a přečetla první stránku. „Analýza předpokladů založených na vodě a přehodnocení očekávání pro evoluční modely.“ Podívala se na mě. „Napsal jste tuhle práci, že ano?“

„Promiňte, ale já nechápu –“

„Fádní název, ale velice zajímavý obsah, musím říct.“

Odložil jsem aktovku na stůl. „Poslyšte, když jsem to psal, nebyl jsem ve své kůži, rozumíte? Měl jsem po krk toho badatelského světa a tímhle jsem ho na rozloučenou tak nějak posílal do háje. Jako učitel jsem teď daleko spokojenější.“

Přehlédla pár listů. „Léta jste bojoval proti předpokladu, že život vyžaduje kapalnou vodu. Máte tady celou kapitolu nazvanou

‚Obyvatelná zóna je pro idioty‘. Jmenovitě uvádíte desítky předních vědců a ostře jim vyčítáte, že trvají na určitém teplotním rozmezí.“

„Ano, ale – “

„Máte doktorát z molekulární biologie, viďte? Copak se většina vědců neshoduje, že pro vývoj života je nezbytná kapalná voda?“

„Pletou se!“ založil jsem ruce na prsou. „Na vodíku a kyslíku není nic kouzelného! Jistě, jsou nezbytné pro pozemský život. Ale na jiné planetě můžou být úplně odlišné podmínky. Život vyžaduje jen chemickou reakci, která vytvoří kopie původního katalyzátoru. A k tomu žádnou vodu nepotřebujete!“

Zavřel jsem oči, zhluboka se nadechl a zase vydechl. „Zkrátka a dobře, neudržel jsem se a napsal jsem ten článek. Pak jsem dostal doporučení na učitelské místo, zahájil novou kariéru a opravdu si začal užívat života. Takže jsem rád, že mi nikdo nevěřil. Dopadlo to dobře.“

„Já vám věřím,“ řekla.

„Díky,“ odvětil jsem. „Ale musím oznámkovat referáty. Můžete mi prozradit, proč tady jste?“

Vrátila složku do kufříku. „Předpokládám, že víte o sondě ArcLight a linii Petrovové.“

„Jako učitel přírodních věd bych nestál za nic, kdybych nevěděl.“

„Myslíte, že ty tečky jsou živé?“ zajímala se.

„Nemám zdání – třeba je to jenom prach poskakující v magnetickém poli. Dozvíme se to, až se ArcLight vrátí na Zemi. Dočkáme se, ne? Za pár týdnů.“

„Vrací se třiadvacátého,“ dodala. „Roskosmos pro ni vyšle zvláštní misi Sojuz na nízkou oběžnou dráhu Země.“

Přikývl jsem. „Takže se to dozvíme docela brzy. Nejgeniálnější mozky na světě se na ty tečky podívají a zjistí, co jsou zač. Kdo se toho ujme? Už se to ví?“

„Vy,“ odpověděla. „Podíváte se na ně vy.“ Zíral jsem tupě před sebe.

Zamávala mi rukou před obličejem. „Haló?“

„Vy chcete, abych je zkoumal já?“ nechápal jsem.

„Ano.“

„Celý svět na vás spoléhá, že se ujmete řešení problému, a vy jdete rovnou za učitelem z druhého stupně?“

„Ano.“

Obrátil jsem se a zamířil ke dveřím. „Lžete, nebo jste blázen, nebo obojí. Musím jít.“

„Nemáte na vybranou,“ pronesla za mnou.

„Myslím, že mám!“ Zamával jsem jí na rozloučenou. Ukázalo se, že pravda je na její straně.

Když jsem se vrátil domů, přede dveřmi bytu mě obstoupili čtyři muži v oblecích. Ukázali mi odznaky FBI a na parkovišti před domem mě dostrkali do jednoho ze tří černých SUV. Po dvacetiminutové jízdě, během níž odmítali odpovídat na mé otázky nebo se mnou vůbec promluvit, zastavili před zaměnitelným administrativním komplexem a zavedli mě dovnitř.

Málem jsem jim nestačil, když jsme kráčeli prázdnou chodbou lemovanou v pravidelných intervalech neoznačenými dveřmi. Nakonec otevřeli dvojité dveře na jejím konci a mírným šťouchnutím mě poslali dál.

Na rozdíl od zbytku opuštěné budovy byla místnost plná nábytku a blyštivých moderních přístrojů. Nikdy předtím jsem neviděl tak špičkově vybavenou laboratoř. A uprostřed toho všeho stála Eva Strattová.

„Dobrý den, doktore Graci,“ přivítala mě. „Tohle je vaše nová laboratoř.“

Agenti FBI za mnou zavřeli a nechali mě se Strattovou o samotě. Promnul jsem si rameno, za které mě chytili moc silně.

Ohlédl jsem se ke dveřím za sebou. „Takže… když mluvíte o ‚určité výkonné pravomoci‘…“

„Mám absolutní pravomoc.“

„Mluvíte s přízvukem. Vy nejste z Ameriky?“

„Jsem Holanďanka. Dělala jsem administrátorku v ESA. Ale na tom nezáleží. Teď mám pod palcem tohle. Není čas na zdlouhavé mezinárodní komise. Slunce umírá. Potřebujeme řešení. A já mám za úkol ho najít.“

Přitáhla si laboratorní stoličku a posadila se. „Tyhle ‚tečky‘ jsou pravděpodobně určitá forma života. Exponenciální vývoj pohasínání Slunce odpovídá exponenciálnímu populačnímu růstu typickému pro živé organismy.“

„Myslíte, že… žerou Slunce?“

„Přinejmenším žerou jeho energetický výkon,“ upřesnila.

„Fajn, to je – prostě děsivé. Ale stejně, co sakra chcete ode mě?“

„Sonda ArcLight letí se vzorky zpátky k Zemi. Část může být pořád naživu. Chci, abyste je prozkoumal a zjistil co nejvíc.“

„Jasně, o tom jste už mluvila,“ připomněl jsem. „Jenže já bych řekl, že na to můžete nasadit povolanější osoby.“

„Budou je zkoumat vědci z celého světa, ale já chci, abyste byl první.“

„Proč?“

„Žijí na povrchu Slunce nebo v jeho blízkosti. Připadá vám, že by to mohla být forma života založená na vodě?“

Měla pravdu.

Za takových teplot voda zkrátka nemůže existovat. Přibližně od 3000 stupňů Celsia zaniká vazba mezi atomy vodíku a kyslíku. Povrch Slunce má teplotu 5500 stupňů Celsia.

Pokračovala: „Obor spekulativní mimozemské biologie je malý – na světě se jím zabývá jenom asi pět set lidí. A všichni, se kterými jsem mluvila – od profesorů z Oxfordu po výzkumníky z Tokijské univerzity –, se shodnou na tom, že byste byl na špičce, kdybyste najednou nezmizel.“

„No tohle,“ odvětil jsem. „Nerozešel jsem se s nimi v dobrém. Překvapuje mě, že o mně mluví hezky.“

„Chápou závažnost situace. Staré rozbroje jdou stranou. Naskytla se vám šance dokázat, že jste měl pravdu. Voda není nezbytnou podmínkou života. Tohle jste si určitě přál.“

„Samozřejmě,“ přisvědčil jsem. „Vlastně… ano. Jenže ne takhle.“ Seskočila ze stoličky a zamířila ke dveřím. „Prostě to tak dopadlo. Buďte tady třiadvacátého v sedm večer. Nachystám pro vás vzorek.“

„Cože –“ zarazil jsem se. „Přistanou s ním v Rusku, ne?“

„Požádala jsem Roskosmos, ať se Sojuzem přistanou v Saskatchewanu. Kanadské královské letectvo vzorek vyzvedne a stíhačkou ho okamžitě dopraví sem do San Franciska. Spojené státy Kanaďanům umožní využít svůj vzdušný prostor.“

„V Saskatchewanu?“

„Sojuzy startují z kosmodromu Bajkonur, který leží ve velké nadmořské výšce. Nejbezpečnější místa pro přistání jsou stejně vysoko. Když se podíváte kolem San Franciska, nejbližší rovinatá oblast, která vyhovuje všem požadavkům, je v Saskatchewanu.“

Zvedl jsem ruku. „Moment. Rusové, Kanaďané a Američané udělají všechno, co jim řeknete?“

„Ano. Bez ptaní.“

„Vy si ze mě utahujete?!“

„Porozhlédněte se po své nové laboratoři, doktore Graci. Já teď mám jinou práci.“

Bez jediného dalšího slova vyšla ze dveří.

„Jo!“ pumpuju pěstí ve vzduchu.

Vyskakuju na nohy a lezu po žebříku do laboratoře. Okamžitě pokračuju ve šplhání a zastavuju se u tajemného průlezu.

Stejně jako minule se počítač ozývá, jakmile se dotýkám madla:

„K odemčení průlezu řekněte své jméno.“

„Ryland Grace,“ pronáším se samolibým úsměvem. „Doktor Ryland Grace.“ Jedinou odpovědí je mi tiché cvaknutí. Po času stráveném meditací a sebezpytováním, abych zjistil, jak se jmenuju, bych si představoval něco dramatičtějšího. Třeba konfety.

Chytám madlo a zkouším s ním otočit. Podvoluje se. Moje panství se rozroste minimálně o jednu novou místnost. Tlačím poklop nahoru. Na rozdíl od toho mezi ložnicí a laboratoří se odsouvá do strany. Prostor za ním je poměrně malý, takže se tam zřejmě nemůže pohybovat poklop na pantu. A místnost je… no…?

Naskakují LED svítidla. Místnost je oblá jako spodní dvě, ale ne válcová. Stěna se směrem ke stropu sklání dovnitř. Je to komolý kužel. Poslední dny jsem neměl mnoho informací, kterými bych se mohl zaobírat. Teď se na mě informace valí ze všech stran. Všude jsou počítačové monitory a dotykové displeje. Množství blikajících světel a barev je omračující. Na některých obrazovkách jsou řady čísel, na jiných diagramy a další jsou prostě černé.

Na okraji kuželové stěny je další průlez. Tento ale nepůsobí příliš tajemně. Označuje ho nápis PŘECHODOVÁ KOMORA a vidím v něm nevelké kruhové okénko. Za okénkem rozeznávám místnůstku – tak pro jednu osobu – a v ní skafandr. A v její protější zdi je další průlez. Ano. Je to přechodová komora.

Uprostřed toho všeho stojí křeslo. Je umístěno přesně tak, aby se z něj dalo snadno dosáhnout na všechny monitory a displeje.

Šplhám do místnosti a usazuju se v křesle. Je pohodlné, jako sedadlo ve sporťáku.

„Zjištěn pilot,“ konstatuje počítač. „Úhlová anomálie.“ Pilot. Výborně.

„Kde je ta anomálie?“ ptám se.

„Úhlová anomálie.“

Tenhle počítač není zrovna HAL 9000. Rozhlížím se, jestli nenajdu nějaké vodítko na obrazovkách. Křeslo se snadno otáčí, což je v tomto počítačovém doupěti o 360 stupních příjemné. Na jednom monitoru zaznamenávám blikající červené ohraničení. Nakláním se k němu blíž.

ÚHLOVÁ ANOMÁLIE: CHYBA RELATIVNÍHO POHYBU

PŘEDPOKLÁDANÁ RYCHLOST: 11 423 KM/S

NAMĚŘENÁ RYCHLOST: 11 872 KM/S

STAV: AUTOKOREKČNÍ TRAJEKTORIE. NEVYŽADUJE SE ZÁSAH.

Dobře. Nic mi to neříká. Kromě „KM/S“. To by mohlo znamenat „kilometrů za sekundu“.

Nad textem je obrázek Slunce. Nepatrně se tetelí.

Není to video? Přímo přenášený záběr? Nebo si to jenom představuju? Instinktivně se obrazovky dotýkám dvěma prsty a roztahuju je. Obraz se pochopitelně zvětšuje. Jako na mobilu. Na jeho levé straně je pár slunečních skvrn. Zaměřuju na ně, dokud nevyplní celý displej. Záběr zůstává překvapivě ostrý. Buď je to fotka s mimořádně vysokým rozlišením, nebo sluneční teleskop s mimořádně vysokým rozlišením.

Odhaduju, že shluk slunečních skvrn zabírá asi jedno procento kotouče. To je u slunečních skvrn celkem běžné. Znamená to, že se dívám na půl stupně ze slunečního obvodu (propočet je hodně přibližný). Slunce se otočí jednou za zhruba pětadvacet dnů (učitelé takové věci vědí). Mělo by tedy trvat hodinu, než skvrny zmizí z obrazovky. Podívám se později a zjistím, jestli se tak stalo. Pokud ano, je to přímý přenos. Pokud ne, je to obrázek.

Hmm… 11 872 kilometrů za sekundu.

Rychlost je relativní. Nemá žádný smysl, jestliže neporovnáváte dvě tělesa. Auto na dálnici se může pohybovat rychlostí 70 mil za hodinu vzhledem k vozovce, ale vzhledem k autu ve vedlejším pruhu je jeho rychlost skoro nulová. Co je tedy ta „naměřená rychlost“? Myslím, že to vím.

Jsem v kosmické lodi, ne? Musím být. Takže ta hodnota je pravděpodobně moje rychlost. Jenže vzhledem k čemu? Podle obrázku Slunce vedle textu odhaduju, že se rychlost vztahuje k němu. Takže urazím 11 872 kilometrů za sekundu vzhledem ke Slunci.

Zaznamenávám pohyb v textu dole. Změnilo se něco?

ÚHLOVÁ ANOMÁLIE: CHYBA RELATIVNÍHO POHYBU

PŘEDPOKLÁDANÁ RYCHLOST: 11 422 KM/S

NAMĚŘENÁ RYCHLOST: 11 871 KM/S

STAV: AUTOKOREKČNÍ TRAJEKTORIE. NEVYŽADUJE SE ZÁSAH.

Ta čísla jsou jiná! Obě se snížila o jedna. Páni. Počkat. Vytahuju ze své tógy stopky (nejvýznamnější starověcí řečtí filozofové za všech okolností nosili v tóze stopky). Pak celou věčnost upírám oči na obrazovku. Když už to chci vzdát, čísla znovu poklesnou o jedna. Zapínám stopky.

Tentokrát jsem připravený čekat tak dlouho, jak bude zapotřebí. Opět to nebere konce, ale mé odhodlání je pevné. Konečně se hodnoty opět sníží o jedna a já zastavuju stopky.

Šedesát šest sekund.

„Naměřená rychlost“ klesá o jedna každých šestašedesát sekund. Rychlý výpočet mi říká, že to je zrychlení… 15 metrů za sekundu na druhou. To odpovídá „gravitačnímu“ zrychlení, k němuž jsem dospěl dříve.

Síla, kterou cítím, není gravitace. A nejsem v centrifuze. Jsem v kosmické lodi, která rovnoměrně zrychluje v přímém směru. No, vlastně zpomaluje – hodnota klesá.

A ta rychlost… je vysoká. Jistě, snižuje se, ale stejně! K dosažení oběžné dráhy Země potřebujete osm kilometrů za sekundu. Já letím přes 11 000, tedy rychleji než cokoli ve sluneční soustavě. Těleso s touto rychlostí unikne z gravitačního pole Slunce a odletí do mezihvězdného prostoru.

Z hodnoty nijak nevyplývá, kterým směrem se pohybuju. Je to jenom údaj o relativní rychlosti. Otázka tedy zní: Řítím se ke Slunci, nebo od něj?

Otázka je to skoro akademická. Buď jsem v kolizním kurzu se Sluncem, nebo na cestě do otevřeného vesmíru bez naděje na návrat. Nebo bych mohl směřovat zhruba ke Slunci, ale ne v kolizním kurzu. Jestli je to tak, pak Slunce minu… a potom odletím do otevřeného vesmíru bez naděje na návrat.

Pokud vidím obrázek Slunce v reálném čase, sluneční skvrna se bude během mého letu zvětšovat nebo zmenšovat. Stačí počkat, až se ukáže, jestli je v reálném čase. To se dozvím asi za hodinu. Zapínám stopky.

Obeznamuju se s milionem dalších obrazovek v malé místnosti. Většinou něco sdělují, ale na jedné je pouze kulaté logo. Zřejmě to bude spořič nebo něco takového. Když se jí dotknu, počítač se probudí. Jenže ten spořič má pro mě možná největší informační hodnotu ze všech věcí kolem.

Je to znak mise. Viděl jsem dost dokumentů o NASA, takže to poznám. Ohraničuje ho modrý pás s bílým textem. Nahoře je napsáno POSLEDNÍ ŠANCE a dole ZEMĚ. Název a „mateřský přístav“ plavidla. Nepředpokládal jsem, že by loď pocházela odjinud než ze Země, ale dobře. A v každém případě konečně vím jméno lodi, ve které letím.

Jsem na palubě Poslední šance.

Nejsem si jistý, jak s tou informací naložím.

Jenže to není všechno, co mi znak říká. Uvnitř modrého pásu je černý kruh a v něm několik zvláštních symbolů: žluté kolečko s tečkou uprostřed, modré kolečko s bílým křížem a menší modré kolečko s malým písmenem t. Nemám ponětí, co znamenají. Kolem černého rozhraní se píše: „姚“, „ИЛЮХИНА“ a „GRACE.“

Posádka.

Já jsem „Grace“, takže zbylá dvě slova budou jména mumií na postelích dole. Čínské jméno a ruské jméno. Vzpomínku na ně mám téměř nadosah, ale nedaří se mi ji vyvolat. Nejspíš ji potlačuje nějaký vnitřní obranný mechanismus. Až se na ně upamatuju, bude to bolet, a proto si mozek vzpomenout nechce. Možná. Nevím – jsem učitel přírodních věd, ne psycholog se specializací na traumata.

Otírám si oči. Asi bych na tuhle vzpomínku zatím neměl moc tlačit.

Mám hodinu. Zkusím zjistit, co mi moje mysl ještě nabídne. Je to snadnější a snadnější.

„Pohodlné oblečení si představuju jinak,“ poznamenal jsem. V ochranném skafandru pro manipulaci s nebezpečným materiálem zněl můj hlas tlumeně. Dýcháním jsem si zamlžil umělohmotný průzor před obličejem.

„Zvyknete si,“ ozvala se Strattová z interkomu. Sledovala mě z opačné strany dvojitého okna z dost tlustého skla.

Laboratoř doznala několika vylepšení. Vybavení se nezměnilo, ale celá místnost byla nyní vzduchotěsná. Na stěnách visely silné fólie, přelepené nějakou speciální páskou. Všude byla loga vládního Centra pro kontrolu a prevenci nemocí. Karanténní předpisy člověku na klidu nepřidají.

Dovnitř se vstupovalo velkou plastovou přechodovou komorou. A než jsem vešel, musel jsem se nasoukat do ochranného skafandru. Od něj se k cívce u stropu táhl přívod vzduchu.

Pro všechny experimenty, které mě napadnou, jsem měl připravené ty nejmodernější přístroje. Nikdy jsem neviděl tak dokonalou laboratoř. A uprostřed stál pojízdný stolek s válcovým pouzdrem. Nápis na pouzdru hlásal образец. Moc užitečná informace.

Strattová nebyla v pozorovatelně sama. Stálo tam s ní asi dvacet lidí ve vojenských stejnokrojích a všichni se zájmem přihlíželi. Rozhodně tam byli Američané, nějací Rusové, pár Číňanů a kromě toho i uniformy, které jsem neznal. Početná mezinárodní skupina. Všichni mlčeli a na základě nějaké nepsané dohody udržovali odstup za Strattovou.

Uchopil jsem rukou v rukavici přívod vzduchu a obrátil se ke Strattové. „Je to opravdu nutné?“

Stiskla tlačítko interkomu. „Zdá se dost pravděpodobné, že vzorek v tom válci je mimozemská forma života. Nechceme nic riskovat.“

„Moment… vy nic neriskujete. Ale já ano!“

„Takhle to není.“

„Tak jak to tedy je?“

Zamyslela se. „Fajn, je to přesně tak.“

Došel jsem k válci. „Všichni ostatní dodržovali stejná opatření?“ Rozhlédla se po vojácích a pokrčila rameny. „Koho myslíte těmi ‚ostatními‘?“

„Vždyť víte,“ řekl jsem. „Lidi, kteří tu věc zavřeli do schránky.“

„Schránka na vzorek pochází přímo z kapsule. Stěnu tvoří tři centimetry olova a na povrchu centimetr ocelového pláště. Je neprodyšně uzavřená už od Venuše. Musíte otevřít čtrnáct západek, abyste se dostal ke vzorku.“

Podíval jsem se k válci, potom k ní, zpátky k válci a znovu k ní.

„Tohle je šílenost.“

„Dívejte se na to z té lepší stránky,“ nabádala mě. „Navěky se stanete prvním člověkem, který byl v kontaktu s mimozemským životem.“

„Pokud je to vůbec život,“ zamumlal jsem.

Otevřít čtrnáct západek vyžadovalo jisté úsilí. Šlo to ztuha. Nebylo mi jasné, jak je sonda ArcLight vlastně zavřela. Nejspíš na to měla nějaký důmyslný mechanický systém.

Vnitřek nebyl ničím zvláštní. Ani jsem to nečekal. Jen malá průhledná plastová kulička, která vypadala prázdně. Záhadné tečky byly mikroskopické a sonda jich nepřivezla mnoho.

„Radiace nezjištěna,“ hlásila Strattová z interkomu. Ohlédl jsem se k ní. Soustředěně zírala do tabletu. Dlouze jsem se na kuličku zadíval. „Je ve vakuu?“

„Ne,“ odpověděla Strattová. „Schránka je plná argonu pod tlakem jedné atmosféry. Tečky se celou dobu pohybovaly, než sonda přiletěla od Venuše. Argon na ně patrně nijak nepůsobí.“

Přejel jsem pohledem po laboratoři. „Nemám tady rukavicový box. Nemůžu neznámé vzorky jen tak vystavit normálnímu vzduchu.“

„Celá místnost je plná argonu,“ objasnila. „Dejte pozor, ať si nezauzlujete přívodní hadici nebo neroztrhnete skafandr. Kdybyste dýchal argon –“

„Udusil bych se, než bych si toho všimnul. Jasně, já vím.“

Odnesl jsem kuličku ke stolku a opatrně jí otáčel, dokud se nerozdělila na dvě poloviny. Jednu jsem uzavřel do plastového kontejneru a druhou jsem vytřel suchým vatovým tamponem. Tamponem jsem přejel po podložním sklíčku a zamířil s ním k mikroskopu.

Předpokládal jsem, že bude těžší je najít, ale byly tam. Desítky malých černých teček. A doopravdy se vrtěly.

„Zaznamenáváte to?“

„Z šestatřiceti různých úhlů,“ ujistila mě Strattová.

„Vzorek obsahuje mnoho kulatých objektů,“ popisoval jsem. „Ty se velikostí prakticky neliší – všechny mají průměr zhruba deset mikronů…“

Upravil jsem zaostření a zkoušel různé intenzity podsvícení. „Objekty jsou neprůhledné… Dovnitř nevidím, ani když světlo nastavím na maximum…“

„Jsou živé?“ zeptala se Strattová.

Nasupeně jsem k ní obrátil zrak. „To na první pohled nemůžu poznat. Co čekáte, že se tady stane?“

„Chci, abyste zjistil, jestli jsou živé. A pokud ano, na jaké bázi fungují.“

„To není jednoduchý úkol.“

„Proč? Biologové přišli na to, jak fungují bakterie. Prostě postupujte jako oni.“

„Tisícům vědců to trvalo dvě století!“

„Dobře… tak pracujte rychleji než oni.“

„Na něčem se dohodneme.“ Ukázal jsem zpátky k mikroskopu.

„Vracím se k práci. Až na něco přijdu, řeknu vám, na co jsem přišel. Do té doby nám všem prospěje, když tady bude klid.“

Dalších šest hodin jsem se věnoval stále složitějším testům. Během té doby se vojáci jeden po druhém vytráceli, až vedle zůstala jen Strattová. Musel jsem obdivovat její trpělivost. Seděla vzadu v místnosti, pracovala na tabletu a občas se podívala, co dělám.

Když jsem prošel přechodovou komorou a vkročil do pozorovatelny, trhla sebou. „Máte něco?“ zajímala se.

Rozepnul jsem si skafandr a vystoupil z něj. „Jo, plný měchýř.“ Ťukala do tabletu. „S tím jsem nepočítala. Večer do karanténního prostoru nechám nainstalovat záchod. Musí být chemický. Nemůžeme si dovolit, aby odtamtud vedly trubky.“

„Jak myslíte,“ souhlasil jsem a urychleně si šel po svém.

Než jsem se vrátil, Strattová doprostřed pozorovatelny postavila malý stolek a dvě židle. Na jednu se usadila a ukazovala ke druhé.

„Posaďte se.“

„Mám něco rozdělaného –“

„Posaďte se.“

Poslechl jsem. Rozhodně uměla být přesvědčivá. Patrně to souviselo s tónem jejího hlasu nebo s celkovou úrovní sebevědomí. Ať tak nebo tak, když promluvila, člověk nabyl dojmu, že by měl udělat, co mu říká.

„Co jste zatím zjistil?“ začala.

„Dělám na tom první odpoledne,“ připomněl jsem.

„Neptala jsem se, jak dlouho na tom pracujete. Ptala jsem se, co jste zatím zjistil.“

Poškrábal jsem se na hlavě. Po několika hodinách ve skafandru jsem byl zpocený a pravděpodobně jsem dost zapáchal. „Je to… zvláštní. Nevím, z čeho ty tečky jsou. A moc by mě to zajímalo.“

„Neschází vám nějaké vybavení, které byste potřeboval?“ nadhodila.

„Ne, ne. Je tam všechno, co si člověk může přát. Jenomže… na ty tečky to nefunguje.“ Opřel jsem se. Většinu dne jsem strávil na nohou a bylo prima se na chvíli uvolnit. „Nejdřív jsem vyzkoušel rentgenový spektrometr. Ten do vzorku vysílá rentgenové paprsky, přiměje ho emitovat fotony a z jejich vlnových délek pak zjistíte, které prvky vzorek obsahuje.“

„A na co jste přišel?“

„Na nic. Vypadá to, že ty tečky je jednoduše absorbují. Rentgenové paprsky proniknou dovnitř a už nevyjdou ven. Ven neunikne nic. To je dost zvláštní. Nenapadá mě, čím by to mohlo být.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Spasitel.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.