Přeložil Jiří Hanuš

THE STEPDAUGHTER

Copyright © Georgina Cross, 2020

First published in Great Britain in 2020 by Storyfire Ltd. trading as Bookouture

Translation © Jiří Hanuš, 2021

ISBN 978-80-249-4582-8

Mým synům, Reeceovi a Liamovi.

Odvážně plánujte a tvrdě pracujte.

Mám vás ráda.

PROLOG

Mia

Na bazénu mám nejraději dno. Ani tak třpyt na hladině, ani to, jak moje paže protínají vodu, když do ní skočím. Nejraději mám, když pak zvednu ruce nad hlavu a spustím se dolů. Moje tělo klesá, až jsem v hloubce a pak ještě hlouběji.

Než zkřížím nohy, několikrát se pořádně nadechnu a pak se ponořím.

Dolů, dolů, dolů, až na samé dno.

A na hlubokém konci takové krásné barvy. Voda nevypadá bílá nebo modrá, ale fialovomodrá a šedá. Slonovina a stříbro. Od stěn se odráží mihotání jiskřiček připomínajících diamanty.

Voda mě nadnáší. Stáhnu čepici a mé vlasy si volně plavou na všechny strany. Otevřu doširoka oči a všechno to pozoruju. Z úst mi unikají bubliny. Můžu tu zůstat skoro minutu, někdy i dýl.

Poslední dobou jsem raději tady než kdekoli jinde. Na místě, které je tiché, kde nemusím s nikým mluvit. Kde jediná tajemství jsou moje vlastní.

Dívám se nahoru na chvějivý obrys, to je náš dům, dům, ve kterém jsem vyrostla, a představuju si, jak se v obývacím pokoji rozsvítí světlo a moje nevlastní matka projde kolem jednoho z oken. Uvažuju, co má za lubem. Vanessa. Nejspíš se chystá vařit večeři. Ví, že zanedlouho přijede táta z práce domů. Mám čas a ještě chvilku tady zůstanu.

Vedle bazénu se objeví stín. Obrys někoho, kdo tam stojí a zírá na mě, jak se vznáším u dna – určitě Vanessa. Přišla mě zavolat dřív. Nebo jsem tu dole zůstala dýl, než si myslím.

Mám Vanessu docela ráda. Vím, že to myslí dobře a že táta je s ní šťastný, ale nedokážu se ubránit smutku, který občas cítím. Stýská se mi po mojí vlastní mámě. Chtěla bych, aby tu místo Vanessy byla se mnou ona.

Poslední dobou na mámu hodně myslím. Vždycky jsem na ni myslela, ale teď pořád častěji a častěji. Stravuje mě to, bere mě to u srdce, cítím, jak mi chybí a jak vyděšená budu, až si nebudu moct vzpomenout, jak vypadá nebo jak zní její hlas. Vidím, co mají moje kamarádky, a jsou chvíle, kdy lituju, že nemůžu běžet ke svojí mámě, aby mi pomohla. Rozuměla by mi líp. Věděla by, co udělat.

Chtěla bych, aby mě viděla plavat. Byla by pyšná na mě a na to, co jsem dokázala? Co by si o mně myslela teď, když je mi třináct?

Nad okrajem se tyčí temný obrys postavy. Vodou proniká zvuk, ozvěnou se odráží volání překryté klokotem bublinek. Zvuk je zkomolený, ale z toho, jak se opakuje a jak Vanessa mává rukama k domu, poznám, že potřebuje, abych vylezla.

Teď slyším odlišný zvuk, zvonění v ušních bubíncích, tlak uvnitř mé hlavy stoupá, až to začíná bolet. Bolí mě i na prsou a uvědomuju si, že jsem tady dole zůstala příliš dlouho. Je čas se vynořit. Když to neudělám, brzo mi dojde vzduch…

PRVNÍ ČÁST

Osudný den

KAPITOLA 1

Vanessa Tannerová

Středa, osudný den

Když se něco hrozného přihodí, nastává v čase podivný okamžik, kdy člověk je jediný, kdo ví, že je to skutečné, ale neodváží se ještě nic říct. Protože když to vysloví nahlas, bude to znamenat, že se něco stalo. Někomu to říct bude znamenat, že je to pravda.

Nemůžu najít Miu – svou třináctiletou nevlastní dceru. Zmizela z bazénu za domem.

Přece jsem ji na tak dlouho neopustila, opakuju si. Nanejvýš na pár minut.

Venku měla být v pohodě. Nic se jí nemělo stát, i když byla sama. Byla bych ji slyšela křičet – kdyby k tomu měla důvod.

Po celém těle se mi ve vlnách plazí šok. Kůži mám v jednom ohni. Slyším někoho sípat a uvědomím si, že je to můj vlastní dech: v krátkých, trhaných návalech, jako by mi někdo na hruď položil padesátikilovou cihlu. Ne tak těžkou, aby mě zabila, ale dost na to, aby to bolelo, jako utažený uzel, který mi sklouzl dozadu do krku; s každou další vteřinou se svaly víc a víc svírají.

Otočím se na patě. Několik dalších kroků a opírám se pevně o kuchyňský pult, očima objíždím místnost kolem dokola, hledám ji, hledám něco – cokoli –, co mě přesvědčí, že Mia je tady.

„Mio,“ říkám nahlas. „Tohle už není legrace.“

Ale nikdo mi neodpovídá.

Všechny pokoje jsou prázdné. Zběsile otvírám dveře skříní, odhrnuju závěsy ve sprchovacím koutu.

Před nějakou dobou – bylo to před hodinou? nedokážu si vzpomenout – šla Mia do bazénu za domem plavat. Nejsem si jistá, jestli si vůbec zastrčila vlasy pod koupací čepici. Ani nevím, jestli jsem si v tu chvíli všimla, kolik bylo hodin. Ale vím určitě, že vyšla zadními dveřmi, jako vždycky měla na sobě černé plavky, oblíbený růžový ručník přehozený přes ruku a dlouhými kroky zamířila přes terasu, zatímco dveře se za ní s cvaknutím zavřely. Plavecký trénink, věnuje se mu každý den poté, co ji vyzvednu ze školy. Trénink je natolik součástí naší rutiny, že už ho ani nevnímám. I přes své mládí je Mia plaveckou šampionkou. Jsme na ni velmi hrdí.

Mia. Světlé vlasy. Úzká špičatá ramena na drobné atletické postavě. Modré oči vyhlížející zpod tmavých řas. Úsměv na tváři, když se na mě úkosem podívá, úsměv, který mě má přesvědčit, že ona jen žertuje, ale vyvolává ve mně pocit, že má něco za lubem. Moje krásná a chytrá nevlastní dcera.

Zírám na zadní dveře.

Mia nikde. Nikde žádný pohyb.

Jen mrtvý vzduch – a můj vlastní dech.

Touhle dobou už by měla v bazénu končit…

Když ještě počkám, možná se objeví – ano, to je ono. Když počkám ještě pár minut, otevře ty dveře a vejde dovnitř, jako by se nic nedělo, překvapená, že mě tu vidí stát, překvapená a pobavená vyděšeným výrazem na mé tváři. Pokrčí rameny a prohlásí, že se nic neděje, že si jen tak hrála. Že chtěla jen o trochu déle zůstat v hloubce. „Vylekala jsem tě, co?“ zazubí se rošťácky a já cítím, jak mi tíha klouže z ramen.

Ale nic z toho se neděje. Nepřichází. Žádný překvapený výkřik ani voda, která jí kape z paží. Žádná louže na podlaze. Po Mii nikde ani vidu, ani slechu. A já si uvědomuju, že je to poprvé, kdy svou nevlastní dceru tak zoufale potřebuju vidět.

Žaludek se mi kroutí a zvedá, zbytek těla mi svírá strach, a před očima mi naskakují a zase blednou bílé skvrny. Zamrkám, snažím se přimět ke klidu, vzpamatovat se, pochopit, co se děje. Minuty ubíhají. Každá vteřina, co tu stojím a čekám, mizí v nenávratnu. Jsem jediná, kdo ví, že Mia zmizela.

Sahám po mobilu, ale ruce se mi klepou, jako by mi prsty chtěly odpadnout. V očích mě pálí slzy. Pamatuju se, že v tuhle chvíli jsem se poprvé rozbrečela, poprvé jsem si uvědomila, že tohle – kristepane  – tohle se skutečně děje. Když vytočím číslo a Tripp to zvedne, vím, že ta slova budu říkat nahlas.

Zhluboka se nadechnu a poslouchám, jak telefon vyzvání.

Jednou… dvakrát…

V hlavě mi hlodá bolest…

„Jsem pět minut od domu,“ ozve se Tripp, jak to často dělá, nedá mi ani příležitost promluvit první.

„Mia,“ slyším se, jak říkám. „Nemůžu ji najít.“

„O čem to mluvíš?“ říká pobaveně. Nesoustředěně.

„Mia,“ opakuju a knedlík mi v hrdle roste. „Zmizela.“ Slova se ze mě začínají řinout. „Hledala jsem ji všude. V bazénu. V domě. Plavala, ale pak už tam nebyla. Trenér jí řekl, aby plavala víc bazénů, že potřebuje víc trénovat. Byly jsme doma – byly jsme doma, co jsme se vrátily ze školy – ale potom… Já nevím. Je pryč. Nevím, co se stalo.“ Najednou mi to dojde, zvednu oči, na zlomek vteřiny zatajím dech a čekám na okamžik úlevy. Tripp přece bude vědět, kam šla, a tohle skončí. Celou dobu věděl, že Mia je v bezpečí a do večeře tohle vyřešíme. „Volala ti?“

„Ne, nevolala. Vanesso, miláčku, jen klid. Co myslíš tím, že ji nemůžeš najít?“

Chvilková naděje se vytratila stejně rychle, jako přišla. „Mia zmizela!“ Teď už křičím, zoufale potřebuju, aby to pochopil. „Byla v bazénu a teď tam není. Není u sebe v pokoji. Nebere mi mobil. Tohle se jí vůbec nepodobá – ty víš, že ne. Nesebrala by se a neodešla z domu bez toho, že by nám nejdřív něco řekla.“

„Sousedi…“

„Neodešla by přece jen tak beze slova.“ Zírám na zadní dveře a třesou se mi kolena. „Jako kdyby vylezla z bazénu…“ Slyším, jak se mi svírají hlasivky. „Jako kdyby prostě vylezla a někam odešla.“

„To je určitě jenom nějaké nedorozumění.“

Hlavou mi projede ostrá bolest.

Odkašle si. „Popřemýšlej. Kam by šla?“

„To ti právě říkám. Já nevím!“

Opět se dlouze odmlčí. Představuju si ho: sedí za volantem, má na sobě košili, sportovní sako odložené na vedlejším sedadle. Mělo to být běžné středeční odpoledne, kdy Tripp přijede domů na večeři, ovšem teď je všechno úplně jinak.

Začíná mu to docházet. Slyším jeho stísněný hlas. „Vanesso, zůstaň, kde jsi. Neodcházej z domu, slyšíš mě? Neodcházej. Jsem skoro doma. Zůstaň na telefonu…“

Dívám se na hodinky. Skoro půl šesté. Za pár minut je tady.

Spěchám do obývacího pokoje, rozhlížím se nalevo napravo, nejsem si jistá, co najdu, nejsem si jistá, co vlastně hledám, protože tady už jsem všechno prošla. Pohovka. Koberec. Vysoká police u zdi. Nějaké vodítko. Něco, co jí upadlo. Něco, co mi poví, kam odešla. Ale vidím jenom stoh sešitů, její laptop na gauči. Její batoh na háčku.

Odházím polštáře na podlahu, málem zakopnu o koberec, odsunuju nábytek, zabouchávám zásuvky. Znovu procházím všechna místa, která mi mohla uniknout, znovu procházím dům, hledám, kde mohla nechat nějaký vzkaz.

Ale není tu nic, vůbec nic. Žádný lístek: Hned se vrátím. Za minutku jsem doma. Na mobilu nemám žádnou zprávu.

„Zkoušela jsi někomu zavolat?“ ptá se Tripp. „Jejím kamarádkám? Možná že šla k někomu domů.“

Zabouchnu další dvířka. „Neodešla by, Trippe.“

„Možná neměla čas ti to říct. Možná chtěla, ale zapomněla.“ V jeho slovech zní zoufalství. „Musí přece někde být, Vanesso.“ Hlas zní hrdelně, jako by se zajíkal. „Chci říct – přece jsi na ni dávala pozor, ne?“

A je to tady. V hlavě mi dunivě zahřmí. Strnu na místě. Při jeho slovech mi tváře zalije horkost.

Stalo se to poprvé? Poprvé, kdy si myslím, že mě manžel začíná z něčeho obviňovat? Nebo si jenom něco představuju? Představuju si, že si myslí, že se mi ztratilo jeho jediné dítě? Naše dítě.

Ale nemám teď čas o tom uvažovat. Potřebujeme najít Miu.

„Zkusilas jí zavolat na mobil?“ ptá se Tripp. „Nebo ho vysledovat?“

Chvíli mi trvá, než odpovím. „Zkusila jsem obojí. Naposled se vyskytoval tady v domě.“

„Hledala jsi ji na ulici?“

„Byla v plavkách. Promočená na kůži. Přece víš, že by takhle nikam nešla.“

Začne něco říkat, ale já ho přeruším. „Její ručník.“ Pohled mi vystřelí na zahradu za domem, na trávník, který se prostírá za naším historickým jednoposchoďovým domem, na luxusní, architektem navržený bazén uprostřed. Ručník si nesla s sebou ven. Nechala by ho tam.

Běžím domem, stále ještě s mobilem v ruce.

Teplota venku klesá, odpolední stíny se začínají dlouze a zeširoka táhnout přes zahradu. Cítím to štípnutí ve tvářích, ten lehký chlad, další připomínku, že do Huntsvillu jaro přichází zvolna, i když je polovina března. Vlhkost alabamského léta je skoro za rohem. Ale mně buší srdce a navzdory chladnému vzduchu se potím.

Obhlížím zahradu, klopýtám dolů po schodech, přede mnou se táhne kamenná terasa. Dojdu k bazénu – ani vlnka, ani stopy, že by byla ve vodě –, spěšně hledám její osušku, rozměrnou a měkoučkou, a nacházím ji odhozenou na zem jakoby bez přemýšlení. Je dosud suchá – vůbec ji nepoužila –, a když sevřu osušku v dlaních a pevně přitisknu měkkou látku k hrudi, najednou to mnou projede, zvláštní záchvěv děsu.

Vylezla z bazénu.

Ani se neosušila.

Rozbuší se mi srdce.

Něco se přihodilo. Neodešla po svých.

Někdo ji z toho bazénu vytáhl.

„Je úplně suchá,“ řeknu.

„Cože?“

Trhnu sebou, neuvědomila jsem si, že to říkám nahlas, a na okamžik jsem zapomněla, že mám pořád ještě Trippa na mobilu.

„Její osuška,“ odpovím. „Nepoužila ji.“

„Proč by ji…“ Ale Tripp se odmlčí. Nedořekne, co měl na jazyku, protože něco odlákalo jeho pozornost, hlas jde do vytracena a já se na okamžik zaraduju: díky bohu, našel ji. Zahlédl ji na ulici a zastavil, aby jí vyčinil. A Mia nám poví, že se z nějakého neznámého důvodu šla projít v plavkách.

Ale nic takového se neděje.

Místo toho slyším přidušený výkřik.

„Trippe? Co se děje?“ Jsem zoufalá, chraptím.

Otočím se k domu. Je u nás v ulici, vím to. Za chvíli nejspíš vrazí předním vchodem dovnitř. Přiběhne, aby mi pomohl, a jak poběžíme zahradou k sobě, bude mít stejně jako já zarudlou tvář plnou úzkosti.

Zlomí se mu hlas. „Co to ksakru je?“

Sevřu pevně telefon, držím se ho jako záchranného pásu. „Co je? Co se děje?“

„Kouř.“ Zesílí hlas. „Vanesso, jsi tam? Jsi v pořádku?“

Přitisknu si dlaň na spánek. Co to vykládá? Proč bych neměla být v pořádku? Chci mu připomenout: hledáme přece Miu.

„Kouř. Spousta kouře. Hasičské stříkačky.“ Mluví přerývaným dechem a já si uvědomím, že vystoupil z auta a běží za mnou, slova ke mně doléhají v rychlých poryvech. „Tady hoří – můj ty bože, obrovský požár. Campbellových dům.“ Mluví děsivě pronikavým hlasem. „Vanesso – ona je… Je uvnitř?“

A v tuhle chvíli strnu. Kolena a nohy mi ztuhnou a já znehybním.

Ale někde v hlavě se mi vynoří dílky skládačky a naskočí do akce. Útržky dne. Skartované vzpomínky, které opět ožívají, postupné vyjasňování až ke zřetelnosti, a mou páteř začíná ovládat čirá panika.

Najednou mi dojde, co dalšího se děje – v sousedním domě se odehrává katastrofa. Peklo na zemi, které propuká přesně ve chvíli, kdy já hledám Miu. Další děsivá událost, tak fantaskní, že jsem ji úplně vytěsnila.

Můj manžel křičí. Slyším ho v mobilu – běží a křičí – a já jen tak tak udržím mobil u ucha.

Protože když se podívám k obloze, důkazy poletují všude kolem: vločky šedého popela se kaskádovitě snášejí vzduchem a padají mi na ramena. Šedivé kusy mi přistávají u nohou. Těžké černé mraky a zápach spáleniny.

Děsivá skutečnost, že moje nevlastní dcera zmizela.

A ještě něco: dům našich sousedů je celý v plamenech.

KAPITOLA 2

Vanessa

Slyším křičet lidi. Sirény. Bouchání dveří u aut.

Ale nic z toho není kvůli Mie – ještě ne, alespoň ne teď.

Nejde o to, že bych neslyšela sirény hasičů. Nejde o to, že jsem vyběhla ven, abych se podívala, kde hoří. Ale když jsem se vrátila, abych zkontrolovala Miu, abych jí řekla, že to není bezpečné a že by měla vylézt z bazénu, nebyla tam, kde řekla, že bude. Hruď mi zaplavila panika a moje mysl se proměnila v jednosměrný tunel. A na ničem jiném nezáleželo – nemohlo. Celé moje tělo a myšlení se soustředilo jen na to, abych našla Miu.

Tripp vběhne předním vchodem do domu. „Vanesso, jsi v pořádku, díky bohu.“ Sevře mě do náruče a slyším ten hlas v jeho hrudi. Snažím se ho silou vůle přimět, aby mě ochránil.

Odtáhne se. „Určitě jsi v pořádku?“ Jeho oči mi prohlížejí ruce a tělo. „Nejsi popálená?“ Nezmůžu se na slovo. Jemně mnou zatřese. „Nejsi zraněná? Zlato, mluv se mnou.“

Hledím mu přes rameno na ulici a valím oči na ten mumraj, na kouř a plameny, na dvě hasičské stříkačky zaparkované příčně a blokující příjezd k sousedovu domu, na blikající rudé majáky a na obrovské proudy vody, které v obloucích dopadají na dvoupatrový dům Campbellových. Vidím a slyším – a téměř cítím –, jak vodní tříšť v obřím přívalu divoce dopadá na střechu, pak na okna, dole se hromadí louže vody. Hasiči na sebe ječí něco, čemu nerozumím, a nasazují na hydrant další hadici.

Pohlédnu dolů na svoje ruce a nohy, dotknu se tváře. Popálená? Proč bych měla být popálená? S úlevou vidím, že moje šaty i kůže jsou netknuté. Nejsem popálená. Jsem v pořádku. Tady jsem v bezpečí.

Ale Mia…

Prudce otočím hlavu k němu.

„Mia,“ zašeptám. Konečně se mi vrátil hlas.

„Co se stalo?“ ptá se Tripp. „Kdy jsi ji naposled viděla? Věděla jsi, že vedle hoří?“

Zasypává mě otázkami, ale já dokážu jen němě stát. Takhle na člověka působí šok? Takhle to vypadá – že mám pocit, jako bych opustila vlastní tělo?

Trippovi stékají po tvářích pramínky potu. Čeká, až řeknu něco – cokoli –, co dává smysl, ale já nevím, co bych měla odpovědět. Nevím, co mu mám říct.

Ano, vedlejší dům hoří. Mia zmizela. Nemyslím, že tyhle věci mají spojitost, ale úplně jistá si nejsem. Vím pouze, že nemáme moc času. Trippe, musíme si pospíšit. Musíme najít naši holčičku.

„Vanesso! Prosím.“ Hledí přímo na mě.

Zamrkám.

Bože můj! Mia. Naše holčička zmizela.

A začínám si vybavovat další věci. Vracejí se mi nejrůznější útržky informací: zadní dveře se zavírají, Mia plave.

Ale když otevřu ústa, abych to pověděla Trippovi, nic ze mě nevychází.

Odvede mě k pohovce. „Jsi v šoku. Potřebuješ si sednout.“ Ještě jednou mi sevře ruku, vybízí mě, abych se posadila, ale hned spěchá pryč, běží do zahrady. Nedokážu klidně sedět, takže ho nejistými kroky následuju, hnaná nepatrnou nadějí, že se v posledních několika minutách stal zázrak: Mia se vrátila. Najdeme ji, jak sedí u bazénu.

Tripp je rychlý. Přímo zběsilý. Nestačím mu. Dorazí k okraji bazénu, málem do něj spadne, zakymácí se na jeho okraji, špičkami bot se zapře o betonovou hranu. Sleduju, jak opět získává rovnováhu a očima přejíždí celý bazén, otáčí hlavou z jedné strany na druhou, jako bych byla mohla něco přehlédnout, jako by jeho zrak náhle dokázal zrentgenovat beton. Ale žádné dítě, které je potřeba zachránit, tam není. Na jednom konci bazénu bublá a šplouchá po kamenech umělý vodopád. Ten zvuk působil tak uklidňujícím dojmem – teď už ne.

Tripp obhlíží zbytek zahrady za bazénem. Široký pruh trávníku, který se táhne až k plotu vzadu vysokému skoro dva metry. Velkou kůlnu v rohu. Jeho pozornost upoutá hlasitý třesk a prudce otočí hlavu k sousednímu domu: k obloze se valí oblaka toxického dýmu, střechu prorážejí rudé plameny. Černý kouř tak hustý, že zakrývá stromy.

Poprvé si uvědomím, že ten kouř se hrozivě blíží.

Tripp běží zpátky k domu, já těsně za ním. „Kam šla, Vanesso? Věděla jsi, že hoří? Věděla to Mia? Za jak dlouho jsi zjistila, že –“ Další řinkot skla ho zarazí a opět střelí pohledem na sousední dům.

Stisknu mu paži tak silně, že na ní určitě zanechám modřinu. „Hoří,“ vypravím ze sebe, vrátí se mi hlas.

Z tváří se mu vytrácí barva. „Nešla… přece by nešla…“

„Musíme zavolat 911, Trippe, teď hned.“ Najednou se mi rozjasní v hlavě. Potřebujeme najít Miu.

„Počkej tady, já jim to povím.“ Než se stačím vzpamatovat, už běží domem, porazí stolek, proplétá se mezi nábytkem ke vchodovým dveřím a proletí verandou na dvorek před domem. Doběhne k nejbližšímu hasiči a prosí ho o pomoc. Rve mi to srdce; cítím, jako by se mi hluboko v hrudi něco trhalo. Slyším, co říká, a s hrůzou si uvědomím, kam myslí, že naše dcera odešla.

Pak najednou vyrazí k hořícímu domu. „Ne!“ vykřiknu a běžím za ním. Ale hasiči jsou rychlejší než já. Popadnou ho za ruce a strhnou ho zpátky.

Z domu vystřelí ohnivá koule a hasiči se otáčejí, chrání se před žárem. Tripp ne. Vrhá se k domu, hnědými polobotkami se brodí v rozbahněné trávě a vodě. Je pevně rozhodnutý do domu vniknout.

Někdo k němu běží. Julia Campbellová, naše sousedka. Žena, která přihlíží, jak všechen její majetek, všechna tři podlaží, pohlcují plameny. Pláče – spíš kvílí – tvář má rudou a opuchlou, oči nateklé, její drobné ruce tlačí Trippa do hrudi v chabém pokusu přimět ho, aby se otočil. Ale i Tripp pláče, ukazuje na dům a pak na sebe. Nepotřebuju slyšet jeho slova, abych věděla, co říká.

Juliina tvář ztuhne, celá se chvěje, nohy se pod ní třesou, jak prudce otáčí hlavou a její rty artikulují dlouhé žalostné Neeee… Očima zoufale přejíždí od domu k Trippovi a zpět. Ucouvne a pustí ho. Julii podklesávají kolena a mě napadá, že je to jen otázka času, než omdlí. Měla bych k ní běžet. Měla bych jí pomoct, ale nedokážu to. Ztuhla jsem na místě jako ochromená.

Tripp křičí, zatímco my ostatní odmítáme uvěřit a přesvědčujeme sami sebe, že tam uvnitř Mia za žádných okolností být nemůže. A pokud ano, nelze si představit, že by v tom pekelném žáru mohla přežít. Je příliš malá, příliš mladá, příliš křehká. To by byl její konec. A ta představa mi rozpoltí srdce ve dví.

KAPITOLA 3

Julia Campbellová

Můj dům hoří. Můj skvostný, krásný dům. Všechno, co jsem milovala, budovala a zdobila, pohlcují plameny. Celou budovu: krásně tvarované sloupy, leptané sklo v oknech a všechno to jedinečné nenahraditelné zařízení vyrobené na zakázku. Tenhle dům spolu se všemi domy na této ulici patří do historického seznamu z roku 1918. Je nenahraditelný.

A teď mi Tripp Tanner vykládá něco, co nechci slyšet – co slyšet odmítám. Zpočátku jsem tomu nechtěla uvěřit, myslela jsem si, že řekl něco jiného, opravdu jsem se modlila a doufala, že, proboha, myslí něco jiného, ale ne, on to neustále opakuje. Pořád říká Mia a požár a váš dům a já se bráním ze všech sil, abych si nezakryla uši a nezačala křičet.

Je už dost hrozné, že přicházím o domov, ale to vědomí, že by uvnitř mohla být i Mia… z toho bych se nikdy nevzpamatovala. Nikdo z nás.

Mia přece v tom ohni být nemůže. Taková krásná holčička. Už si toho užila až dost. Někdo se zmýlil. Strašlivě, hrozně se mýlí. Ona se někde schovává, nebo je v bazénu, nebo u kamarádky doma. Bude v bezpečí – musí být v bezpečí; nemůže to být jinak. Žádné jiné vysvětlení neexistuje. Tripp se úplně plete.

Ale Tripp se hroutí. A před námi jsou jenom jiskry a plameny a hustý černý kouř.

Dům hoří, já se však snažím soustředit na svou rodinu. Právě na nich opravdu záleží. Moje děti jsou v bezpečí; pořád ještě mají basketbalový trénink. Můj manžel je na cestě z práce.

A moje máma, moje milá maminka, je v bezpečí ve vedlejším domě. Odpoledne jsem ji nechala u Vanessy. Měla jsem být pryč jenom hodinu – doručit ty zatracené fotky na druhé straně města, a pak ta pitomá bouračka, zůstala jsem viset v zácpě. Měla jsem být tady. Ale když na to pomyslím, můžu vlastně děkovat bohu, že jsem tu nebyla. Co kdybychom tam uvízly? Co kdybych matku nedokázala včas vyvést z domu?

Najednou se mi sevře žaludek. Co když tam uvízla Mia?

Ne, na tohle nemůžu myslet. Je to boží záměr, že nikdo nebyl doma. Moje máma je v bezpečí a moje děti, Robert a Kayla, jsou ve školní tělocvičně. Připomínám si, že moje rodina je ze všeho nejdůležitější. Všechno ostatní dokážeme nahradit.

Slyším, jak Tripp vedle mě opakuje: „Mia. Tam uvnitř. Pomozte mi ji najít.“

Ale nikdo přece nebyl doma. A proč by tam Mia chodila? Co by, pro všechno na světě, vůbec dělala v našem domě?

Bolí mě hlava. Jak k tomuhle, krucinál, vlastně došlo?

Rozhlížím se. Hasičské stříkačky a sousední domy vidím chvíli rozmazaně, chvíli jasně, motá se mi hlava, podlamují se mi nohy.

Někdo křičí na Trippa. Myslím, že velitel hasičů, co překřikuje hluk a dožaduje se Miina popisu.

„Třináct let. Něco přes sto padesát, asi sto padesát pět. Světlé vlasy.“ Tripp naléhá a ukazuje na dům. „Myslím, že je tam uvnitř.“

Velitel na něho ohromeně hledí. „Jste si jistý?“

„Já nevím,“ říká Tripp a polyká slzy. „Potřebuju prostě, aby se tam někdo podíval.“

„Viděl ji někdo jít dovnitř?“

Tripp si rukama prohrábne vlasy. „My nevíme. Nevíme, kam šla, Ale ztratila se a jediné místo, kam jsme se nepodívali, je v tomhle domě a ta možnost tu je. Když je tam, mohli bychom ji zachránit. Ale musíme se tam podívat – prosím. Prosím, pomozte mi ji najít.“

Velitel rozjíždí akci. Nařizuje skupině hasičů, aby našli cestu dovnitř, aby zkontrolovali každý možný vstup, a zároveň opakuje Miin popis. „Jděte dovnitř. Mohla by tam být třináctiletá holka.“

Dva hasiči, kteří drželi Trippa, zůstávají po jeho boku, drží ho v podpaží, nechtějí riskovat, že se rozběhne do domu, i když jde o jeho vlastní dceru. I kdyby byl hrdina, nepřežil by – to vím i já. Plameny a žár by ho sežehly v několika vteřinách.

Opřu se o jednoho z hasičů a stojíme tu v hloučku svírajíce jeden druhého, zatímco za námi na ulici křičí a pobíhají lidé.

S každou ubíhající vteřinou, s každým zapraskáním, zasyčením a zahučením v domě víme, že naše pozice slábne. Krátí se nám čas. Naše naděje na záchranu blednou. Moje zlomené srdce uvízlo v rozbředlé kaši. Ani jediná místnost nezůstane nedotčená.

A teď bychom mohli ztratit i Miu… zlatíčko Miu.

KAPITOLA 4

Vanessa

„Paní Tannerová?“ slyším nějaký hlas. „Vy jste byla poslední, kdo Miu viděl?“ ptá se mě detektiv Angela Blakelyová. Otočím se.

S detektivem jsem nikdy předtím nemluvila, neměla jsem k tomu důvod, a teď, když se náš obývací pokoj plní policisty, jejich hlasitým hovorem a pištícími vysílačkami, nevím, kde mi hlava stojí. Chci jen najít Miu, nechci odpovídat na tuny otázek. Na to všechno myslím, ale hlas mi uvízl v hrdle.

Pokusím se místo toho zaostřit na tvář policistky. Hledět na její oči a obličej dokážu, na její nažehlenou černou košili, hladce zasunutou do kalhot stejné barvy, na zlatý odznak nasazený na opasku, na přívěsek u krku. Je malá a urputná, působí jako osoba, kterou by měl člověk rád na své straně. Zvlášť, když se mu ztratí dítě.

Sedím u našeho jídelního stolu jako úplná troska. Obvykle si dávám záležet, jak působím: hnědé vlasy k ramenům mívám hladce učesané a obvykle jsem taky pěkně oblečená. Dnes v poledne jsem na obědě se sponzory vyjednala sponzorský dar a měla jsem na sobě skvostný krémový kostým a perlový náhrdelník doplněný diamantovými náušnicemi, které mi Tripp daroval k našemu výročí. Ale teď je všechno jinak. V tuhle chvíli bych mohla pózovat na fotku do policejního archivu: po tvářích mám pruhy od řasenky, kde mi stékaly slzy, a místo vlasů zacuchanou hnědou kouli. Nemůžu si pomoct, přemítám, jak mě ta policistka asi vidí.

„Paní Tannerová,“ vybídne mě ještě jednou.

Snažím se vzpomenout na její otázku.

„Byla jste poslední, kdo ji viděl?“ opakuje.

Připadá mi, že mám ústa plná lepidla. „Ano. Ano, byla.“

„V kolik hodin myslíte, že jste ji viděla naposledy?“

„Já nevím…“ Třese se mi hlas, nedokážu tomu zabránit. „Bylo před pátou – možná v půl páté.“ Svěsím hlavu. Opravdu si nejsem jistá.

„Mia je vaše nevlastní dcera, správně?“ zeptá se Blakelyová.

A já sebou trhnu.

Nevlastní. Ta nespolehlivost, to bodnutí do srdce. Slovo, které říká, že Mia ve skutečnosti není moje dítě.

„Ano, je to moje nevlastní dcera,“ odpovím. „Nechápu, proč na tom záleží. Miluju ji a chci ji najít stejně jako všichni ostatní.“

Policistka zvedne hlavu. Zaznamenala můj ostřejší tón, to, jak jsem se naježila a jak jsem musela usilovně zamrkat, abych svoje city udržela na uzdě.

„Nic takového jsem nenaznačovala,“ řekne. „Jen jsem si to ujasňovala.“

Tripp se nakloní a sevře mi ruku.

Policistka na mě ještě chvíli hledí a pak do svého zorného pole zahrne i Trippa. „Paní Tannerová, pane Tannere –“

„Trippe,“ přeruší ji manžel. „Prosím, říkejte mi Trippe.“

Blakelyová se usměje, ale jen krátce. „Trippe, je tu nějaká pravděpodobnost, že by Mia uprchla z domova?“

„Proč by to dělala?“

„Děti utíkají z domova každou chvíli. Obvykle jsou do večeře zpátky.“

„Mia ne,“ říká Tripp.

Souhlasím. „Mia ne,“ říkám jí.

„Hádali jste se? Je tu něco, kvůli čemu by byla nešťastná?“

Tripp rozhodí zeširoka rukama a rozhlédne se kolem. „Z čeho by mohla být nešťastná? Má tady všechno, co může potřebovat.“

Policistka se rozhlédne po domě a přikývne. Vitrína plná porcelánu a křišťálového skla po Trippově babičce. Obloukový cihlový portál a za ním kuchyně s nerezovými pracovními deskami. Za oknem terasa, bazén.

Její oči se vrátí k nám. „Ale nemohlo se jí třeba něco přihodit? Něco, co by ji přimělo odejít?“

„Ne.“

Blakelyová se otočí na mě, zda souhlasím.

„Byla v pohodě,“ říkám. „Občas nějaké náladové pubertální záležitosti, ale ne často.“

„Ona neutekla z domova,“ říká Tripp.

Hledí z okna. Ale pod stolem se mu rozklepe koleno. Je slyšet pravidelné údery do podlahy. „Myslíte, že byla v tom ohni?“ zeptá se a hlas mu zakolísá. Také brada se mu třese. Abych ho zklidnila, položím mu ruku na koleno.

Z místa, kde sedíme, nemůžeme vidět dům Campbellových, ani doutnající trosky, ani pruhy bílého kouře, ten ale cítíme – hustý a truchlivý, ulpívá ve vzduchu. Nedá se mu uniknout. Venku pořád ještě slyšíme hasiče. Někdo běží kolem okna a v rukou drží roli žluté policejní pásky. Na ulici se s pištěním brzd prudce otáčí policejní auto a parkuje před domem.

Detektiv Blakelyová sleduje manželův pohled. „Proč myslíte, že by do toho ohně šla?“

„Já nevím. Ale taky nevím, kde jinde by mohla být. Byla tady a pak tu najednou nebyla. Jediné vysvětlení, jediné místo, které mě napadá –“ zachvěje se – „je sousední dům.“ Mrkne na ni očima se zarudlými víčky, očima, ze kterých se hrozí spustit vodopád. „Je tu nějaká možnost, že tam zašla? Že tam nějak uvízla? Všechny ty plameny, všechen ten kouř…“

„Pane Tannere – Trippe. Můžu vás ujistit, že prohledáme každou část této čtvrti včetně toho, že provedeme zevrubnou prohlídku domu Campbellových, jen abychom se ujistili. Uděláme všechno, co je v našich silách, abychom Miu našli.“

„Můžu vám pomoct hledat?“

„Nebude vás třeba,“ oznámí mu Blakelyová. „Náš oddíl zkoumá trosky. Až skončí, dáme vám vědět.“

„A to bude kdy?“

Policistka tázavě pohlédne na kolegu vedle sebe, ale odpovědi se nedočká. „Brzy,“ řekne.

Tripp klesne na židli a opře se dozadu. Tvář má rudou, rozpálenou a pomačkanou na každém rysu, ramena svěšená. Svírá mobil a čeká na okamžik, kdy Mia zavolá a ujistí ho, že už jde domů, že nedopatřením zabloudila a že tohle všechno byl planý poplach. Ale telefon nezvoní.

Pohlédnu na policistku. Jsem ráda, že odmítla. Nedokážu si představit, že by Tripp procházel tím, co zbylo z domu Campbellových, spálené dřevo a sádrokarton, nevěděl by, po čem vlastně šlape, jestli některé ty kusy nepatří Mie, zoufale pátrá pro případ, že by zůstala uvězněná někde za zborcenými zdmi.

Blakelyová požádá o fotografii naší dcery a já prakticky vyskočím ze židle, protože tohle je něco, co svedu. Z nedaleké poličky vyberu fotku a podám ji policistce. Snímek je starý jen pár měsíců, z doby, kdy se fotografovala osmá třída. Mia v školní uniformě sedí na lavičce, v pozadí jsou zahrady školy, dole je zlatými písmeny natištěný rok. Vzpomínám si, jak se to ráno upravovala a zápasila se svými blond vlasy, spona nechtěla držet, vlasy se nakonec uvolnily a zatvrzele visely podél tváře. Sledovala jsem od dveří koupelny, jak je kartáčem opět nutí k poslušnosti.

Policistka chvilku obdivuje obrázek, kde Mia pózuje se svým rošťáckým úsměvem odhalujícím řádku bílých zubů a oči jí jiskří. Fotograf jí určitě řekl nějaký vtip, něco praštěného, co ji rozveselilo, oči se jí rozzářily, zatřpytily a nad nosíkem jí naskočila maličká vráska.

Mie je třináct, a přesto vyzařuje sebedůvěru, jakou většina dětí v osmé třídě nikdy mít nebude a k jaké se mnozí dospělí snaží dospět – včetně mě. Před Miou Tannerovou se jako bonboniéra otevírá celý svět, může si z něho vybrat, co bude chtít. Narodila se do majetné rodiny, protože u Tannerů se zámožnost dědí. Její otec je advokát a partner v rodinné firmě. Trippův otec, její dědeček, je široce vážený soudce a Tripp bude s velkou pravděpodobností jednoho dne následovat v jeho šlépějích.

Mia si uvědomuje, že až jí bude jednadvacet, čeká na ni slušně velký svěřenecký fond. Bakalářské a magisterské studium, pokud bude chtít, plus měsíční apanáž a jakýkoli dům, který by jí padl do oka, všechno zařízené. Její otec toto všechno zajistil. Je rozhodnutý, že když v raném dětství utrpěla tak těžký otřes, měla by mít všechno, čeho se jí zachce.

Když bylo Mii pět let, její matka Susanna zemřela na rakovinu. Pak se pro Trippa stalo životně důležitým, aby jeho jediná dcera už nemusela znovu snášet zármutek a bolest. Většinu svých dnů trávil tím, že hledal cesty, jak učinit Miu šťastnou, a brzy poté přivedl do rodiny mě. Zamilovali jsme se do sebe a společně jsme se snažili všechny rány zhojit. Nebylo to vždycky snadné, ale rozhodně jsme se snažili ze všech sil.

Blakelyová předá fotografii nejbližšímu policistovi, který ji spěšně odnáší, nejspíš aby udělal kopie a rozeslal je všem účastníkům. Blakelyová se otočí zpátky ke mně. „Začneme tím, co jste dělaly, než Mia zmizela.“ Zvednu hlavu. „Vyzvedla jste ji ze školy asi kdy? V patnáct hodin, správně?“

„Ano, správně.“

„Kam jste jely?“

„Jely jsme rovnou domů.“

„Co dělala Mia, když jste přijely domů?“

„Nasvačila se. Tyčinky granoly, sklenice džusu.“ Tak to bylo, myslím. „A pak šla plavat.“

Vykulí na mě oči. „Ale je teprve březen.“

„Bazén je vyhřívaný.“

„To ona normálně v březnu plave v bazénu?“

„Mia plave celý rok,“ řekne Tripp. „Každoročně se kvalifikuje na celostátní přebor.“

Blakelyová přikývne a její oči rychle přejedou obývací pokoj k zimní zahradě a k oknům za ní. V dálce je trochu vidět zahrada za domem a já se pokusím vidět to, co ona: náš domov privilegované rodiny o rozloze pěti set metrů čtverečních, terasu z cihel a kamene obklopující bazén obložený mozaikovými dlaždicemi. Náhradní matka v domácnosti, která měla dohlížet, aby její nevlastní dcera byla v bezpečí.

„Byla jste s ní sama?“ zeptá se.

„Ano, Tripp byl v práci. Řekla, že nemá žádný domácí úkol a že si zaplave pár bazénů. Nakázal jí to trenér.“

„Její trenér chtěl, aby víc trénovala?“

„O víkendu je čeká velké plavecké soustředění. Mia ví, jak je důležité.“

„A co se stalo pak?“

„Šla jsem dovnitř. Obvykle ji nesleduju –“

„Nechala jste ji samotnou?“

„Ano, ona plave velmi zdatně. Nechce, abych nad ní postávala. Obvykle trénuje sama.“

„Zašla jste dovnitř a pak co?“

„Začala jsem chystat večeři. Tripp obvykle přijíždí domů kolem půl šesté, takže se snažím, abych na tu dobu už měla uvařeno.“

„Kdy jste si poprvé všimla, že něco není v pořádku?“

„Myslíte požár, nebo Miu?“

Blakelyová mi věnuje zvláštní pohled. „Čeho jste si všimla nejdřív?“

„Požáru,“ odpovím jí. „Oblaků kouře. Cítila jsem ho. A pak hasičských vozů. Vyšla jsem před dům, abych zjistila, co se děje.“

„Vy jste Miu nechala v bazénu?“

Přikývnu.“

„Vyšla jste se podívat, kde hoří?“

Opět přikývnu.

Blakelyová se nezamračí, ale na tom, jak se odmlčí, je něco divného. Atmosféra v pokoji se mění, zvlášť když vedle mě ožije Trippova tvář. Pustí moji ruku a mně se v zátylku začnou ježit vlasy. Něco je špatně. Něco se jim nelíbí, ale nejsem si jistá co.

„Počkej, ty chceš říct, že jsi Miu nechala v bazénu?“ zeptá se Tripp. „Tos předtím neřekla.“

„Myslela jsem, že ano.“ Rozhlédnu se kolem.

„Tys viděla, že hoří… a nechala jsi ji tam?“

„Paní Tannerová –“ Blakelyová se ho pokusí přerušit, ale on jí skočí do řeči.

„Na cos myslela?“

Dotčeně na něj pohlédnu. „Byla v pořádku. Měla jsem v úmyslu se hned vrátit a dojít pro ni.“

„Nemohla být v pořádku. Zmizela!“

„Nevěděla jsem… Nenapadlo mě, že by odešla…“ Slyším, jak se mi láme hlas, a cítím, jak se mi do tváří hrne krev. „Myslela jsem, že se jí nemůže nic stát, opravdu.“ Dusím se vlastními slovy.

Představuju si to, nebo se pokoj kolem opravdu hroutí a všichni na mě nevraživě zírají, dokonce i můj manžel?

„Odešla jsem jenom na pár minut.“

A pak začnou vzlyky, právě ty, které jsem nechtěla předvádět před policií, zvlášť před Blakelyovou. Drtivý úder. Vina a odsouzení stoupají na povrch. Neoprávněný strach v mém srdci, že nakonec budou chtít obvinit mě – strach, že se pokusí jít po náhradní matce. Podezírají mě, že ji nedokážu mít ráda tak, jak říkám, ale to není pravda. Zavrtím hlavou. Těch pár minut, kdy jsem se zašla podívat, kde hoří, se vrací, aby mě pronásledovaly.

Ale jejich osočování teprve začíná.

* * *

Jaké to je, být náhradní matkou? Kde mám začít?

Napadlo mě někdy, že mě něco podobného čeká? Ne, to opravdu ne. Neuvažovala jsem, že si pořídím děti – totiž, jednoho dne určitě ano. Třeba až si vybuduju kariéru a usadím se, až už budu mít dobře rozběhnutou práci a budu se cítit zajištěná a dostatečně schopná, že bych se mohla pokusit vyvážit práci a rodinný život s vlastním dítětem. Někoho potkám a vezmeme se. Budeme se mít rádi a založíme rodinu. Vždycky jsem si myslela, že je to dobrý plán.

Ale nepředpokládala jsem, že budu mít nevlastní děti – ne že by na nich bylo něco špatného, ale vždycky jsem si myslela, že nejdřív budu mít vlastní. Nečekala jsem, že budu vychovávat dceru někoho jiného dřív, než o rodičovství získám nějakou představu.

Jako nevlastní rodič naskočíte nějakému dítěti do života rozjetého plnou parou. To dítě už má svou vlastní představu: co chce ke svačině, jak chce mít učesané vlasy, jak nechce mít učesané vlasy. Ano, a také záchvaty vzteku a pláče. Nestačíte se na to ani trochu připravit. Nedostanete šanci pochovat si je jako miminko.

Ale jak víme, život nám klade nečekané překážky. Plány se bleskem rozletí na všechny strany jako převrácený košík s ovocem.

A s Trippem mi připadalo, že jsem přeskočila celé čtyři kroky a ocitla se v instantní rodině.

„My jsme takový balíček dva v jednom,“ říká mi pokaždé.

Nevykládejte si to špatně, já mám děti ráda. Jen jsem předpokládala, že přijdou až za nějaký čas, jako něco, co chci, ale nepotřebuju na to myslet každou minutu každého dne. Představovala jsem si, že můj budoucí manžel bude laskavý muž. Že se do sebe zamilujeme. Že si časem sedneme a rozhodneme se, že založíme rodinu, a že to bude prostě a jednoduše společné rozhodnutí.

Mezitím dostuduju. Absolvuju všechny dosažitelné stáže. S magisterským diplomem pak ulovím skvělé zaměstnání a budu na něm nějakých deset patnáct let tvrdě makat, než se usadím.

Nejdřív přichází láska. Potom manželství. Potom dítě – mám pravdu?

Ale s nevlastními dětmi je to jiné. Objekt vaší lásky byl už předtím ženatý s nějakou jinou, ještě než jste se objevila na scéně. A v zákulisí už čeká jeho dítě.

Než se tohle všechno přihodilo, než se můj svět změnil, než jsem potkala Trippa a Miu, plnila jsem všechno, co jsem si předsevzala. Vystudovala jsem ekonomii a management a získala magisterský diplom. Dělala jsem všechno možné, abych se soustředila na svou profesní dráhu a postupovala jsem ve světě financí, pracovala jsem týden za týdnem šedesát hodin a vůbec mě nenapadlo, že bych se potřebovala usadit a najít si toho pravého muže. Věděla jsem, že tam někde je. Že se potkáme, až nastane správný čas, takže jsem ho ani nehledala.

A pak jsem potkala Trippa.

Zamilovali jsme se rychle – zvlášť já. Moje emoce, moje potřeba být neustále s ním, mě přepadly úplně z čista jasna. Moje pocity byly tak intenzivní, nedokázala jsem si představit, že bych s ním najednou nebyla, nedokázala jsem si představit svět bez Trippa Tannera a bez jeho pohledné vlídné tváře. Všechno ostatní, co bylo předtím tak důležité, se zastavilo, až brzdy skřípaly.

Moje nejlepší přítelkyně Janie, která zůstává svobodná a buduje svou kariéru stejně cílevědomě jako já, mě škádlila, že jsem se do Trippa zabouchla jako školačka. Víkendy, kdy jsme s Janie popíjely koktejly, a doby, kdy jsme létaly sem tam po Státech jako konzultantky, nahradily večeře a výpravy do kina s Trippem. Pozdní nedělní snídaně, kdy jsem mu hleděla do očí a cítila radost a štěstí, že jsem našla někoho, s kým můžu splynout. Janie tvrdila, že mi to štěstí přeje – a myslela to doopravdy. Také tušila, že mě čeká jízda plná překvapení.

Protože Tripp nechodil dlouho kolem horké kaše a pověděl mi svůj příběh hned při první schůzce. Hleděl na mě přes stůl těma hluboce nešťastnýma očima a vyprávěl mi, jaké to je ztratit manželku a jak se to podepisuje na jejich dceři. Hned jsem věděla, že mu potřebuju pomáhat, že je to vzácný člověk, a už jsem cítila, že se do něho zamiluju. Toho muže bych mohla dát zase dohromady, polámané kousky jeden po druhém. Představoval projekt, do něhož bych se mohla pustit, třebaže pečovat o něj bude mnohem náročnější než všechno, co mě čekalo v práci, žádná čísla, která by se dala kvantifikovat, žádné tabulkové procesory, které by mi prozradily, jak se to má udělat. Tu výzvu jsem byla ochotná přijmout. Věděla jsem, že bych tuhle rodinu mohla vyléčit.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Nevlastní dcera.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.