Přeložila Jana Kunová

THE BURNING GIRLS

Copyright © 2021 Betty & Betty Ltd

Translation © Jana Kunová, 2021

ISBN 978-80-242-7669-4

Pro Neila, Betty a Doris.

Vysokého, roztomilou a chundelatou.

PÁLENIČKY:

Z Wikipedie, otevřené encyklopedie

Proutěné panenky specifické pro malou sussexskou ves Chapel Croft. Vyrábějí se na památku sussexských mučedníků – osmi vesničanů upálených na hranici za vlády královny Marie během pronásledování protestantů (1553–1558). Mezi mučedníky byly dvě mladé dívky. Páleničky se zapalují při obřadu každoročně konaném v den výročí této čistky.

Prolog

Co jsem za člověka?

Tuto otázku si poslední dobou kladl často.

Jsem muž Boží. Jsem Jeho sluha. Vykonávám Jeho vůli.

Ale stačí to?

Zadíval se na domek s bílou omítkou. Střecha z červených tašek, po zdech se pnul jasně fialový klematis, to vše zaléval blednoucí svit pozdně letního slunce. Na stromech cvrlikali ptáci. V keřích lenivě bzučely včely.

Zde leží zlo. Zde, v tak nevinných kulisách.

Pomalu vykročil po krátké pěšině. V břiše mu hlodal strach. Pociťoval ho jako fyzickou bolest, křeč v útrobách. Pozvedl ruku ke dveřím, ale ty se otevřely, než stačil zaklepat.

„Ach, díkybohu. Pán budiž pochválen, že jste tady.“

Matka se bezvládně opřela o rám dveří. Zplihlé hnědé vlasy se jí lepily k hlavě. Oči měla podlité krví a kůži šedou, zbrázděnou vráskami.

Takhle to vypadá, když do vašeho domu vejde Satan.

Vstoupil. Dům páchl. Kysele, nečistě. Jak to mohlo zajít až takhle daleko? Zadíval se na schody. Tma nahoře jako by zhoustla zlovolností. Položil ruku na zábradlí. Nohy se odmítaly pohnout. Pevně zavřel oči, zhluboka dýchal.

„Otče?“

Jsem muž Boží.

„Ukažte mi to.“

Začal stoupat do schodů. Nahoře byly jen troje dveře. Z jedněch vykukoval chlapec s unaveně bezvýraznou tváří, ve špinavém tričku a kraťasech. Když se k němu postava v černé sutaně začala přibližovat, chlapec dveře zavřel.

On otevřel ty sousední. Horko a zápach se do něj opřely, jako by měly hmotnou podstatu. Zakryl si ústa dlaní a snažil se nedávit.

Postel byla plná skvrn od krve a tělesných tekutin. Ke sloupkům byla připevněná pouta, visela však volně. Uprostřed matrace se nacházel otevřený velký kožený kufr. Pevné řemeny jistily obsah: těžký krucifix, bibli, svěcenou vodu, mušelínové plátno.

Dva předměty chyběly. Ležely na zemi. Skalpel a dlouhý zubatý nůž. Oba od krve. Ta se jako tmavě rubínový plášť rozlévala i kolem těla.

Polkl, ústa měl vyschlá jako letní pole. „Pane na nebi – co se to tady stalo?“

„Já vám to říkala. Říkala jsem, že ďábel –“

„Dost už!“

Všiml si něčeho na nočním stolku. Přešel k němu. Malá černá krabička. Chvíli na ni zíral a potom se obrátil k matce postávající ve dveřích. Spínala ruce a prosebně na něj hleděla.

„Co budeme dělat?“

Budeme. Protože tohle byla i jeho vina.

Znovu se zadíval na zkrvavené, znetvořené tělo na podlaze.

Co jsem to za člověka?

„Přineste hadry a čistidlo. Hned.“

WELDONSKÝ HLASATEL,
ČTVRTEK 24. KVĚTNA 1990

POHŘEŠOVANÉ DÍVKY

Policie žádá o pomoc s pátráním po dvou pohřešovaných dospívajících dívkách z hrabství Sussex: Merry Laneové a Joy Harrisové. Oběma je 15 let a předpokládá se, že společně utekly z domova. Joy byla naposledy spatřena 12. května večer na autobusové zastávce v Henfieldu. Merry zmizela ze svého bydliště v Chapel Croft o týden později 19. května a zanechala vzkaz.

Policie nepovažuje jejich zmizení za podezřelé, ale obává se o bezpečí dívek a vyzývá je, aby se ozvaly svým rodinám.

„Nebudou se na vás zlobit. Mají o vás strach. Chtějí jenom vědět, jestli jste v bezpečí, a vzkazují, že se vždycky můžete vrátit domů.“

Joy je podle popisu drobné postavy, měří přibližně 165 centimetrů, má dlouhé, světlé blond vlasy a jemné rysy. Naposledy na sobě měla růžové tričko, seprané džíny a tenisky Dunlop Green Flash.

Merry je hubené postavy, měří 170 centimetrů, má krátké tmavé vlasy a naposledy na sobě měla vytahaný šedý svetr, džíny a černé plátěnky.

Pokud jste je viděli, ohlaste to weldonské policii na čísle 01323 456723 nebo volejte veřejnou linku 0800 555 111.

Kapitola 1

„Je to nemilá situace.“

Biskup John Durkin se benevolentně usměje.

Biskup John Durkin podle mě dělá benevolentně úplně všechno, i kadí.

Nejmladší biskup, jaký kdy vedl northnottskou diecézi. Zdatný řečník, autor několika ceněných teologických pojednání, a vsadím se, o co chcete, že se aspoň jednou pokusil projít po vodě.

Taky je to kokot.

Vím to já. Vědí to jeho kolegové. Vědí to jeho podřízení. Myslím, že v skrytu duše to ví i on sám.

Naneštěstí mu to nikdo neřekne do očí. Já tedy rozhodně ne. Ne dnes. Ne, když ve svých hebkých rukách s upravenými nehty drží moji práci, můj domov a moji budoucnost.

„Něco takového dokáže otřást vírou obce, “ pokračuje.

„Nejsou otřesení. Jsou rozzlobení a smutní. Nedovolím však, aby to zničilo všechno, čeho jsme dosáhli. Neopustím ty lidi teď, kdy mě nejvíc potřebují.“

„Ale potřebují vás? Účast klesá. Výuka se ruší. Slyšel jsem, že dětské skupiny se možná přesunou do jiného kostela.“

„Tak to chodí, když je všude policie a natahuje pásky kolem místa činu. Tahle komunita policii zrovna moc v lásce nemá.“

„Chápu, že –“

Ne, nechápe. Durkin zavítá do chudých čtvrtí v centru města, leda když jeho šofér špatně odbočí cestou do soukromé posilovny.

„Věřím, že je to jenom dočasné. Dokážu si jejich důvěru získat zpátky.“

Nedodám, že musím. Byla to moje chyba a potřebuju ji napravit.

„Tak vy teď umíte dělat zázraky?“ Než stačím odpovědět nebo něco namítnout, Durkin hladce pokračuje. „Podívejte, Jacky, vím, že jednáte podle svého nejlepšího svědomí, ale chybí vám odstup.“

Sedím vzpřímeně a ztuhle a přemáhám nutkání založit si ruce křížem jako trucovitý puberťák. „To je snad naše práce. Vytvářet blízká pouta k obci.“

„Naše práce je střežit dobrou pověst církve. Žijeme v obtížných časech. Kostely všude upadají. Chodí do nich stále méně lidí. Svádíme těžký boj i bez takovéto negativní publicity.“

A o tohle Durkinovi doopravdy jde. O noviny. O píár. O církvi se ani za ideální situace nepíše v dobrém, a tenhle můj průšvih je opravdu pořádný. Přitom mi šlo jen o to zachránit malou holčičku, jenže to s ní dopadlo právě opačně.

„Tak co teda? Chcete moji rezignaci?“

„Vůbec ne. Byla by škoda, kdyby nás opustil někdo vašeho kalibru.“ Složí ruce do stříšky. Vážně tohle dělá. „A působilo by to špatně. Jako přiznání viny. Musíme svoje další kroky pečlivě rozvážit.“

Ještě aby ne. Zvlášť když se vezme v úvahu, že to on mě sem dosadil. Jsem jeho výstavní cvičený pejsek. A doteď mi to šlo dobře, podařilo se mi ze zpustlého kostela v chudinské čtvrti opět udělat společenské centrum komunity.

Dokud nepřišla Ruby.

„Co potom navrhujete?“

„Nové působiště. Nějaké méně exponované, prozatím. Jeden kostelík v Sussexu se nečekaně ocitl bez kněze. Chapel Croft. Než vyberou nástupce, potřebují faráře na záskok.“

Zírám na něj a cítím, jak ztrácím půdu pod nohama.

„Promiňte, ale to nepůjde. Moje dcera příští rok končí střední školu. Nemůžu ji prostě přestěhovat na druhý konec země.“

„Už jsem ten přesun dohodl s biskupem Gordonem z weldonské diecéze.“

„Cože? Jak to? Inzerovali jste to místo? Určitě musí být nějaký vhodnější místní kandidát –“

Odbyde mě mávnutím ruky. „Jen tak jsme si povídali. Zmínil jsem vaše jméno. On zas to uvolněné místo. Šťastná náhoda.“

A Durkin umí tahat za ty zpropadené nitky líp než sám Geppetto.

„Snažte se na to podívat z té lepší stránky, “ prohlásí. „Je to krásný venkovský kraj. Čerstvý vzduch, pole, luka. Malá, bezpečná obec. Vám i Flo to může prospět.“

„Myslím, že vím, co je pro mě a mou dceru nejlepší. Odpověď zní ne.“

„Pak vám to s dovolením řeknu na rovinu, Jacky.“ Zadívá se mi do očí. „Já se vás kurva neptám na názor.“

To, že je Durkin nejmladší biskup, jaký kdy vedl diecézi, má svůj důvod a s jeho benevolencí to nemá co dělat.

Sevřu v klíně ruce v pěst. „Rozumím.“

„Výborně. Začínáte příští týden. Nezapomeňte si přibalit gumáky.“

Kapitola 2

„Prokrista!“

„Zase se rouháš.“

„Já vím, jenže –“ Flo potřese hlavou. „To je teda barabizna.“

Má vcelku pravdu. Zpomalím, až auto úplně zastaví, a zadívám se na náš nový domov. Tedy duchovní domov. Náš opravdový domov stojí hned vedle: malá chalupa, která by byla docela hezká, nebýt toho, že se povážlivě naklání a vypadá, jako by se snažila v tichosti, cihlu po cihle odplížit pryč.

Samotná kaple je malá, čtverhranná a špinavě bílá. Nevypadá zrovna na svatostánek. Nemá žádnou špičatou střechu, kříž ani vitrážová skla. V průčelí jsou čtyři obyčejná okna: dvě nahoře, dvě dole. Mezi dvěma hořejšími jsou hodiny. Kolem nich je zdobným písmem vyveden nápis:

Nepromarněte tento čas, neboť nastaly dny zlé.

Hezké. Bohužel „s“ ve slově čas je částečně opršelé, a tak je tam ve skutečnosti napsáno Nepromarněte tento čaj.

Vysoukám se z auta. Vlhký vzduch mi okamžitě přilepí oblečení ke kůži jako potravinovou fólii. Široko daleko kolem není nic než pole. Samotnou vesnici tvoří zhruba dva tucty domů, hospoda, smíšené zboží a obecní úřad. Slyšet je tu jen zpěv ptáků a tu a tam včelí bzukot. Trnou mi z toho zuby.

„Fajn, “ prohlásím a snažím se, aby to vyznělo pozitivně, nikoli zděšeně, jak to doopravdy cítím. „Pojď, mrkneme se dovnitř.“

„Nepodíváme se tam, kde budeme bydlet?“ zeptá se Flo.

„Nejprve dům Boží. Pak dům jeho dítek.“

Zakoulí očima. Hodnotí tak mou neskutečnou hloupost a únavnost. Dospívající umí koulením očima vyjádřit spoustu věcí. Což je jedině dobře, vzhledem k tomu, že jakmile oslaví patnáctiny, ústní komunikace tak trochu narazí na neprostupnou zeď.

„Mimoto, “ dodám, „náš nábytek pořád ještě trčí v zácpě na M25. V kapli jsou aspoň lavice.“

Práskne dveřmi auta a mrzutě se šine za mnou. Ohlédnu se po ní: tmavé vlasy ostříhané na střapaté mikádo, kroužek v nose (těžce vybojovaný, do školy si ho sundává) a velký hranatý foťák Nikon, který má téměř permanentně pověšený kolem krku. Často mě napadá, že kdyby chtěli natočit remake Beetlejuice, moji dceru by mohli okamžitě obsadit místo Winony Ryder.

Od silnice vede ke kapli dlouhá cesta. Těsně před vrátky stojí omlácená kovová poštovní schránka. Jak mi bylo řečeno, tady najdu klíče, pokud tu v době našeho příjezdu nikdo nebude. Zvednu víko, strčím dovnitř ruku a… bingo. Vytáhnu dva ohmatané stříbrné klíče, které musí být od chalupy, a jeden těžký železný, co vypadá, jako by odemykal něco z tolkienovské fantasy. Usoudím, že ten je od kaple.

„No, aspoň se dostaneme dovnitř, “ řeknu.

„Bezva, “ odtuší Flo suše.

Nevšímám si jí a otevřu vrátka. Nerovná pěšina strmě stou-pá. Po obou stranách se z přerostlé trávy noří všelijak nakloněné náhrobní kameny. Vlevo se tyčí jeden vyšší pomník. Ponuře šedý obelisk. U jeho paty někdo nechal ležet cosi jako uschlé kytičky. Při bližším pohledu ale vidím, že to nejsou uschlé květiny. Jsou to maličké proutěné panenky.

„Co to je?“ zeptá se Flo, zblízka si je prohlíží a už sahá po foťáku.

Automaticky odpovím: „Páleničky.“

Dřepne si, aby cvakla nikonem pár snímků.

„Je to v téhle vesnici taková tradice, “ řeknu. „Bylo to na netu. Lidi je vyrábějí na památku sussexských mučedníků.“

„Kohože?“

„Vesničanů, které upálili při čistkách proti protestantům za vlády královny Marie. Před touhle kaplí zabili dvě děvčata.“

Narovná se a zašklebí. „A lidi vyrábějí z proutí strašidelný panenky, aby si je připomněli?“

„A na výročí té čistky je pálí.“

„Ty jo, Blair Witch hadr.“

„Vítej na venkově.“ Naposledy na proutěné panenky pohrdavě pohlédnu. „Plno ‚rázovitých‘ zvyků.“

Flo vytáhne telefon a udělá ještě pár fotek, zřejmě aby je naposílala kamarádům do Nottinghamu – Hele, co tu ty vidlácký magoři provozujou –, a pak mě následuje.

Dojdeme ke dveřím kaple a já zastrčím železný klíč do zámku. Jde trochu ztuha, musím pořádně zabrat, aby se otočil. Dveře se skřípavě otevřou. Skřípou, jak se patří, zní to jako zvukový efekt z hororu. Opřu se do nich a pootevřu je ještě o kousek víc.

V kontrastu se srpnovým sluncem je uvnitř kaple tma. Chvilku trvá, než se rozkoukám. Špinavými okny sem proniká sluneční svit a prozařuje oblak částeček prachu, které hustě víří vzduchem.

Půdorys je neobvyklý: malá hlavní loď, sotva se sem vejde šest řad lavic obrácených k ústřednímu oltáři. Po obou stranách vedou úzké dřevěné schody nahoru na balkon, odkud na dění shlížejí další lavice, jako v malém divadle nebo v gladiátorské aréně. Zajímalo by mě, jak tohle k čertu splňuje požární předpisy.

Ze všeho tu dýchá zatuchlý pach, jako by se to tu nepoužívalo, což je zvláštní, poněvadž ještě před několika týdny tu fungoval normální provoz. Stejně jako ve všech kaplích a kostelech se i tady vzduchu daří působit dusně a zároveň studeně.

Na konci lodi si všimnu kousku podlahy ohrazeného žlutými bezpečnostními zábranami. Na jedné visí provizorní cedule:

Pozor! Nerovný povrch. Uvolněná dlažba.

„Beru zpět, “ řekne Flo. „Totální, absolutní barabizna.“

„Mohlo by to být i horší.“

„Jak?“

„Červotoč, vlhkost, zamoření hmyzem?“

„Počkám venku.“ Otočí se a vydusá z budovy.

Nejdu za ní. Lepší je nechat to prostě být. Stěží ji můžu nějak utěšit. Musela kvůli mně opustit město, které miluje, školu, s níž se sžila, a provázet mě na místo, které jí nemá co nabídnout, nepočítáme-li pole a odér kravského hnoje. Dá to práci, než se nechá získat.

Vzhlížím k dřevěnému oltáři.

„Co tu dělám, Pane?“

„Můžu vám nějak pomoct?“

Prudce se otočím.

Za mnou stojí muž. Štíhlý a velice bledý, křídový odstín jeho pleti ještě zdůrazňují mastné černé vlasy, uhlazené dozadu, takže vyniká dlouhá špička, do níž vybíhají na čele. Vzdor teplému počasí má na sobě tmavý oblek s šedou košilí bez límečku. Vypadá jako upír, který má namířeno do jazzového klubu.

„Promiňte, ještě nikdy mi přímo neodpověděl.“ S úsměvem mu podám ruku. „Jsem Jack.“

Dál na mě podezíravě kouká. „Jsem kurátor zdejší farnosti. Kdo vás pustil dovnitř?“

A vtom mi to dojde. Nemám na sobě kolárek a on nejspíš ví jen to, že dneska dorazí „nový reverend“. Samozřejmě si mě mohl najít na internetu, jenomže on ke všemu vypadá, jako by pořád ještě používal inkoust a husí brk.

„Promiňte. Jsem ten nový reverend, víte?“

Trochu vykulí oči. Do tváří mu stoupne mírný náznak ruměnce. Uznávám, že moje jméno lidi mate. Uznávám, že mě to baví.

„Propánakrále. Moc se omlouvám, já jen že –“

„– jste tohle nečekal.“

„Ne.“

„Někoho vyššího, štíhlejšího, hezčího?“

A potom se ozve výkřik: „MAMI!“

Otočím se. Flo stojí ve dveřích, bílá jak stěna, třeští oči. Mé mateřské poplašné zařízení se rozhouká.

„Co se děje?“

„Tam venku je holka. Ona… Já myslím, že je zraněná. Musíš tam jít. Hned.“

Kapitola 3

Holčičce nemůže být víc než deset. Má na sobě šaty, které kdysi patrně byly bílé, je naboso… a je celá od krve.

Krev přebarvila její blonďaté vlasy na špinavě rudohnědé, tvoří rudé stružky na jejím obličeji a temně kaštanové skvrny na šatech. Jak se k nám dívenka potácí po pěšině, její chodidla zanechávají drobné krvavé šlápoty.

Zírám na ni a zběsile přemýšlím, co se mohlo stát. Srazilo ji auto? Na silnici žádné nevidím. A té krve je tolik. Jak to, že se vůbec udrží na nohou?

Opatrně k ní přistoupím a dřepnu si.

„Ahoj, beruško. Nejsi zraněná?“

Zvedne oči k mým. Nápadně modré, lesklé šokem. Zavrtí hlavou. Zraněná není. Tak odkud se všechna ta krev vzala?

„Dobře. Povíš mi, co se stalo?“

„On ji zabil.“

Přes tíživé horko mi po zádech přeběhne mráz.

„Koho?“

„Pippu.“

„Flo, “ řeknu opatrně. „Zavolej policii.“

Vytáhne telefon a zůstane na něj nevěřícně zírat. „Není tu signál.“

Do hajzlu. Zaplaví mě takový pocit déjà vu, až se mi udělá zle. Krev. Malá holčička. Tohle už ne.

Otočím se k upíru jazzmanovi, který postává u dveří. „Přeslechla jsem vaše jméno.“

„Aaron.“

„Je tady pevná linka, Aarone?“

„Je. V kanceláři.“

„Můžete tam jít a použít ji?“

Zaváhá. „Ta malá – já ji znám. Je z Harperovic farmy.“

„Jak se jmenuje?“

„Poppy.“

„Dobře.“ Povzbudivě se na dívenku usměju. „Poppy, zavoláme někoho na pomoc.“

Aaron pořád zůstává bez hnutí stát. Možná je v šoku, možná to je jenom nerozhodnost. Každopádně mi ne-pomáhá.

„Telefon!“ houknu na něj.

Odplouží se zpátky dovnitř kostela. Zaslechnu motor zrychlujícího auta. Vzhlédnu, právě když se zpoza rohu vyřítí range rover a prudce zabrzdí před brankou kaple, gumy zakvílí na štěrku. Dveře vozu se rozletí.

„Poppy!“

Ven vyskočí hřmotný muž s pískově blond vlasy a žene se po cestičce k nám.

„Proboha, Poppy! Všude tě hledám. Co tě to napadlo, takhle utéct?“

Narovnám se. „To je vaše holčička?“

„Ano. Moje dcera. Jsem Simon Harper –“ Vyzní to, jako by to mělo něco znamenat. „Kdo jste krucinál vy?“

Pořádně se kousnu do jazyka. „Jsem reverendka Brooksová, nová farářka. Mohl byste mi laskavě říct, co se tu děje? Vaše dcera je celá od krve.“

Zamračí se. Je o pár let starší než já, řekla bych. Rozložitý, ne tlustý. Býčí tvář. Působí na mě dojmem, že není zvyklý, když se mu někdo staví na odpor, zvlášť žena.

„Není to, jak to vypadá.“

„Fakticky? Protože to vypadá jak Texaský masakr motorovou pilou.“ To podotkne Flo.

Simon Harper po ní střelí podrážděným pohledem, pak se otočí zpátky ke mně. „Můžu vás ujistit, reverendko, že je to celé jen nedorozumění. Poppy, pojď sem, prosím…“ Natáhne ruku. Poppy se schovává za mnou.

„Vaše dcera říkala, že někoho zabili?“

„Cože?“

„Pippu.“

„Ale prokristapána.“ Protočí oči. „Taková hloupost.“

„No, ať si o tom, jestli je to hloupost, rozhodne policie –“

„Peppa – ne Pippa… A Peppa je prase.“

„Pardon?“

„Ta krev je prasečí.“

Zůstanu na něj zírat. Na zádech mě svědí pot. Po silnici pomalu bafá traktor. Simon Harper ztěžka povzdychne.

„Můžeme jít dovnitř a umýt ji? Takhle ji do auta vzít nemůžu.“

Střelím pohledem k sešlé chalupě.

„Pojďte tudy.“

Poprvé jsem uvnitř svého nového domova. Takovéhle přivítání jsem zrovna nečekala. Flo přinese ze zahrady dvě plastové židle a Poppy se může posadit. Vyhrabu zpod dřezu jakžtakž čistou utěrku a půl lahve tekutého mýdla. Přitom si tam všimnu ještě baterky a pavouka velkého jako moje pěst.

„Mrknu do auta, “ řekne Flo. „Myslím, že tam jsou vlhčené ubrousky a jedna moje mikina, Poppy si ji může vzít na sebe.“

„Dobrý nápad.“

Odkluše ven. Je to myslím hodná holka, i přes ty svoje drzé řeči.

Namočím utěrku pod kohoutkem a dřepnu si k Poppy. Začnu jí utírat krev z obličeje.

Prasečí krev. Jak může být taková malá holčička celá od prasečí krve?

„Vím, že to vypadá ošklivě, “ prohlásí Simon Harper a snaží se o smířlivý tón.

„Já nesoudím. V mojí práci pravidlo číslo jedna.“

Teď lžu. Smývám Poppy krev z čela a uší. Začíná vypadat víc jako holčička a míň jako uprchlice z románu Stephena Kinga.

„Neříkal jste, že mi to vysvětlíte?“

„Jsem majitel farmy. Harperovy farmy. Dědí se v rodině už léta. Máme tam i vlastní jatka. Vím, že pro některé lidi není snadné to pochopit…“

Nenechám se vyprovokovat. „Já jsem vlastně toho názoru, že je důležité vědět, odkud se bere naše jídlo. V mé předchozí farnosti si většina dětí myslela, že maso roste v houskách u McDonalda.“

„Pravda… ano, přesně. Snažíme se obě naše děti vychovat tak, aby chápaly, jak to na farmě funguje. Aby neměly ke zvířatům sentimentální vztah. Rosie – to je naše starší dcera – s tím byla odjakživa v pohodě, ale Poppy je… citlivější.“

Mám pocit, že „citlivější“ je eufemismus pro něco jiného. Uhladím Poppy vlasy. Prázdně na mě zírá těma zářivě modrýma očima.

„Říkal jsem Emmě – to je moje žena –, že dětem nikdy neměla dovolit, aby jim dávaly jména.“

„Komu?“

„Prasatům. Poppy to dělalo radost… jenže potom se na ně samozřejmě upnula, zvlášť na jedno.“

„Peppu?“

„Ano. A dneska ráno jsme poráželi prasata.“

„Aha.“

„Poppy neměla být doma. Rosie ji vzala na dětské hřiště… něco se ale muselo stát. Vrátily se dřív, a já najednou koukám, že tam Poppy stojí…“

Odmlčí se, ve tváři zaražený výraz. Představím si dítě, jak přiběhne a vidí tu příšernou scénu.

„Pořád nechápu, proč je celá od krve.“

„Myslím… musela uklouznout, upadla na zem. To je jedno, každopádně pak utekla a dál už to víte…“ Podívá se na mě. „Ani netušíte, jak příšerně mi je, ale je to farma. Tohle se tam dělá.“

Pocítím slabounký záchvěv soucitu. Vymáchám utěrku a potom s ní setřu z Poppyina obličeje poslední zbytky krve. Pak vylovím z kapsy džínů gumičku a shrnu její lepkavé vlasy do vysokého culíku.

Usměju se na ni. „Já věděla, že se tam někde schovává holčička.“

Pořád nic. Je to trochu znepokojivé. Ale tohle s vámi může trauma udělat. Už jsem to viděla. Farářka v chudinské čtvrti pořád jen nepeče koláče a nepořádá dobročinné bazary. Potkáváte spoustu lidí v nesnázích, starých i mladých. Týrání ale není výsadou městských ulic. I tohle vím.

Otočím se k Simonovi. „Má Poppy ještě nějaké zvířátko?“

„Máme pár pracovních psů, ale ty držíme v kotcích.“

„Možná by bylo dobře, kdyby Poppy měla svoje zvířátko. Nějaké malé, třeba křečka, aby se o něj mohla sama starat…“

Chvilku si myslím, že můj návrh přijme. Pak ovšem jeho výraz zase ztvrdne.

„Děkuju, reverendko, ale myslím, že vím, jak si poradit s vlastní dcerou.“

Už mám na jazyku poznámku v tom smyslu, že důkazy svědčí o opaku, když se do kuchyně vrátí Flo s dětskými ubrousky a mikinou s obrázkem Jacka Skellingtona.

„Bude to stačit?“

Přikývnu, najednou jsem unavená. „Úplně.“

Stojíme u dveří a sledujeme, jak otec s dcerou – Floina mikina plandá Poppy u kolen – nastupují do teréňáku a odjíždějí.

Vezmu Flo kolem ramen. „Tolik k venkovskému klidu.“

„Jo. Možná tady přece jen bude zábava.“

Uchechtnu se a pak si všimnu přízračné postavy v černém kráčející k chalupě s velkou obdélníkovou krabicí. Aaron. Úplně jsem na něj zapomněla. Kde pro všechno na světě celou tu dobu vězel?

„Předpokládám, že policie už je na cestě?“ zeptám se.

„Aha, ne. Viděl jsem, že přijel Simon Harper, tak mi to nepřipadalo nutné.“

Nepovídejte. Simon Harper tu zjevně má určitý vliv. V mnoha malých obcích se najde jedna rodina, které se ostatní podřizují. Z tradice. Ze strachu. Nebo kvůli obojímu.

„A pak jsem si vzpomněl, “ pokračuje Aaron. „Měl jsem vám dát tohle, až přijedete.“

Podá mi krabici. Navrchu jsou výrazným, úhledným písmem napsané moje iniciály.

„Co to je?“

„Nevím. Nechali vám to včera v kapli.“

„Kdo?“

„To jsem neviděl. Myslel jsem, že to je asi dárek na uvítanou.“

„Třeba ti ho tady nechal minulý farář, “ navrhne Flo.

„Pochybuju, “ odvětím. „Je mrtvý.“ Pohlédnu na Aarona a uvědomím si, že to mohlo vyznít necitelně. „Reverenda Fletchera je mi líto. Musel to být šok.“

„To ano.“

„Byl nemocný?“

„Nemocný?“ Divně se na mě podívá. „Oni vám to neřekli?“

„Slyšela jsem, že zemřel náhle.“

„Ano. Spáchal sebevraždu.“

Kapitola 4

„Měl jste mi to říct.“

Durkinův hlas na druhém konci linky skoro není slyšet. „Delikátní… -ace… nejlepší ne… do podrobností.“

„To je mi jedno – měla jsem to vědět.“

„Ne… osobní… omlouvám.“

„Kdo o tom ví?“

„Málo lidí… kurátor… našel… farní rada.“

Což nejspíš znamená, že to ví v podstatě každý ve vsi. Durkin už zase mluví. Vykloním se ještě víc z okna ložnice v patře – jediné místo, kde chytím aspoň nějaký signál – a získám magickou třetí čárku.

„Reverend Fletcher… duševní problémy. Naštěstí se dohodl na rezignaci už předtím, než k tomu došlo, a tudíž tou dobou nebyl tamním farářem…“

Jinými slovy to už nebyl problém církve. Durkinův nedostatek empatie hraničí s patologií. Často si říkám, že by své schopnosti líp uplatnil v politice než v církvi, ale on to možná nakonec není až takový rozdíl. V obou případech přesvědčujete ty, kteří už přesvědčení jsou.

„Měla jsem to vědět. Ovlivní to způsob, jakým to tady povedu. Ovlivní to způsob, jakým lidé vnímají kostel i faráře.“

„Ovšem. Omlouvám se. Bylo to jen opominutí.“

To teda sakra nebylo. Jenom mi nechtěl dát další důvod sem nejet.

„Je to všechno, Jacky?“

„Vlastně je tu ještě jedna věc…“

Nemělo by na tom záležet. Je-li smrt pouze vysvobozením, odchodem do vyšších sfér bytí, její okolnosti by měly být podružné. Ale nejsou.

„Jak to udělal?“

Pomlka, dost dlouhá, abych poznala – protože znám Durkina už dlouho –, že zvažuje, jestli má zalhat. Potom si povzdychne.

„Oběsil se, v kapli.“

Flo klečí na podlaze v obýváku a vyndává věci z krabic. Naštěstí jich zase tolik není. Když stěhovací vůz konečně dorazil, vyložit veškeré naše pozemské statky trvalo dvěma potetovaným mládencům pouhých dvacet minut. V polovině života se nemůžu pochlubit mnoha plody své práce.

Svalím se na ošoupaný gauč, který se do stísněného obýváku sotva vejde. Všechno v chalupě je maličké, nízké a vachrlaté. Žádné okno se nedá pořádně otevřít, a tak je tu nesnesitelné horko, a já si pořád musím připomínat, že ve dveřích mezi kuchyní a obývákem je potřeba se sehnout (a to nejsem žádná amazonka).

Koupelna je olivově zelená a skvrnitá plísní. Nemá sprchu. Vytápění domu a ohřev vody zajišťují olejový bojler a zjevně prastará krbová kamna, která nejspíš potřebují revizi, nebo se s příchodem zimy otrávíme spalinami.

V duchu vděčnosti za malé milosti je však třeba říct, že tu budeme bydlet zadarmo. Když se vynasnažíme, zařídíme si dům podle svého. Akorát ne teď. Teď se chci najíst, chvíli koukat na televizi a jít spát.

Flo vzhlédne. „Doufám, že si i po dnešních událostech pořád uvědomuješ, jaká je tohle odporná díra.“

„Jo, ale dneska jsem moc unavená a hladová na to, abych nad tím truchlila. Hádám, že tady v okolí se asi nedá nikde objednat jídlo?“

„Náhodou, v sousedním městě je pizzerka. Vygooglovala jsem to cestou.“

„Aleluja. Civilizace. Mrkneme, co je na Netflixu?“

„Já myslela, že nám ještě nezapojili internet.“

Do pytle.

„Musíme holt vzít zavděk normální telkou.“

„To máš smůlu.“

„Cože? Proč?“

Vstane, posadí se na gauč vedle mě a vezme mě kolem ramen.

„Co je na tomhle obrázku špatně, Michaele?“

Usměju se té hlášce ze Ztracených chlapců. Aspoň trocha mého kulturního vlivu na ní ulpěla.

„Není tady anténa. Víš, co to znamená, když nemáš anténu?“

„Panebože.“ Zvrátím hlavu. „Vážně?“

„Jo…“

„Do čeho jsme to vlezly?“

„Doufejme, že ne do světové metropole vražd.“

„Upíry zvládnu. Jestli mám něčeho dostatek, tak křížů.“

„A taky máš tajemnou krabici.“

Ta krabice. Tak mě rozzuřilo, že mi Durkin neřekl o okolnostech smrti reverenda Fletchera, až jsem skoro zapomněla, čím to všechno začalo. Rozhlédnu se po místnosti.

„Nevím, kde jsem ji nechala.“

„V kuchyni.“

Flo vyskočí, vrátí se s krabicí a položí ji vedle mě. Pochybovačně si ji prohlížím.

Rev. J. B.

„Tak jak?“ Flo zamává nůžkami.

Vezmu si je a rozstřihnu izolepu, kterou je krabice přelepená. Vevnitř je něco zabaleného v papíře. Navrchu leží lístek. Vyndám ho.

Není nic zahaleného, co nebude jednou odhaleno, a nic skrytého, co nebude poznáno. Proto vše, co jste řekli ve tmě, bude slyšet na světle, co jste šeptem mluvili v tajných úkrytech, bude se hlásat se střech.

Lukáš 12, 2–3

Střelím pohledem po Flo a ta povytáhne obočí. „Kapku melodramatický.“

Odložím lístek a odhrnu balicí papír. Pod ním se objeví otlučený hnědý kožený kufřík.

Zůstanu na něj zírat. Na pažích mi naskočí husí kůže.

„Tak co, otevřeš ho?“ řekne Flo.

Bohužel nedokážu najít rozumnou výmluvu, proč bych neměla. Vyndám kufřík a položím ho na gauč. Vevnitř něco rachotí. Rozepnu přezky.

Není nic zahaleného, co nebude jednou odhaleno.

Vnitřek je podšitý červeným hedvábím, obsah zajištěný popruhy: v kůži vázaná bible, těžký kříž s přibitým Ježíšem, svěcená voda, mušelínové plátno, skalpel a velký zubatý nůž.

„Co to je?“ zeptá se Flo.

Polknu, je mi trochu nevolno. „Výbava k vymítání.“

„Tý jo.“ Pak se zamračí. „Nevěděla jsem, že při vymítání se používají nože.“

„Obvykle ne.“

Sáhnu dovnitř a uchopím nůž za ohmatanou kostěnou střenku. Cítím, jak je hladká a studí mě do dlaně. Vyndám ho z kufru. Je těžký, zubaté hrany ostré a pokryté rezavě hnědými skvrnami.

Flo se nakloní blíž. „Mami, to je –“

„Ano.“

Zjevně je to takové téma dne.

Krev.

Kapitola 5

Měsíční světlo. Neřekli byste, že může být jiné, ale je.

Natáhne prsty, nechá ho pohrávat na svých rukou, stékat dolů do trávy. Do trávy. To je taky nové. V lochu žádná tráva nebyla. Nic měkkého. Ani to tuhé, škrábavé ložní prádlo. Světlo měsíce vždycky jen pronikalo úzkými okny, částečně odcloněné budovami, které se tyčily všude kolem. A když prošlo skrz, dopadlo do tvrdého. Na beton a ocel.

Tady se světlo rozlévá volně, nic mu nebrání. Omývá – ano, omývá park kolem stříbrem. Měkce se tulí vedle něj v trávě. Co na tom, že je ta tráva prořídlá, plná odpadků, flašek od cideru a vajglů? Pro něj je to ráj. Hotová rajská zahrada, kurva. Za postel mu dnes v noci poslouží lavička, místo luxusního povlečení karton a spacák, který ukradl jednomu ožralovi. Zloději ani žebráci neznají čest. Pro něj je to ale postel s nebesy, hedvábnou přikrývkou a prachovými polštáři.

Je volný. Po čtrnácti letech. A tentokrát se tam nevrátí. Konečně je čistý, dokončil ten jejich odvykací program. Zbavil se drog, choval se jako hodný hošík.

Ještě není pozdě. To mu říkali terapeuti. Pořád si můžete vybudovat nový život. Můžete to nechat za sebou.

Samé lži, jak jinak. Minulost za sebou nikdy nenecháte. Je vaší součástí. Táhne se vám v patách jako věrný starý pes, odmítá se od vás hnout. A někdy vás kousne do zadku.

Uchechtne se pro sebe. Tohle by se jí líbilo. Říkávala mu, že to umí se slovy. Možná i jo, ale taky to uměl s pěstmi a kopanci. Nedokázal zarazit ten hněv. Všechno zamlžoval. Kradl mu slova a hrdlo ucpával hustou, krvavě rudou mlhou, z níž mu hučelo v uších.

Musíš ten svůj hněv ovládat, řekla mu. Nebo ta mrcha vyhraje.

V noci si ve své cele představoval, že ji má vedle sebe, dlaní ho hladí po vlasech, šeptá mu, chlácholí ho. Pomáhá mu přestát tu nesvobodu a abstinenční příznaky. Rozhlédne se tmou, pátrá po ní. Ne. Je sám. Ale dlouho už nebude.

Vytáhne si spacák k bradě, hlavu si položí na lavičku. Je vlahá noc. Vůbec mu nevadí spát venku. Může koukat na měsíc a na hvězdy a těšit se na zítřek.

Jak se to zpívá v tom muzikálu o malé osiřelé Annie? Od zítřka tě dělí jenom jeden den, nebo tak nějak.

Občas si to zpívali.

Přála bych si, abysme byli sirotci jako Annie, říkávala. Pak bysme odsud mohli pryč.

A pak se k němu vždycky přitulila. Samá kostnatá ruka noha, zacuchané vlasy vonící po sušenkách.

Usměje se. Hned zítra, hned zítra, přijdu si pro tebe.

Kapitola 6

Ranní nedělní bohoslužba je hlavní číslo farářova týdne. Jestli vám někdy přijde dav – a davem myslím dvouciferný počet –, pak v neděli.

V mém předchozím kostele v Nottinghamu, kde byla kongregace převážně černošská, znamenala neděle nejlepší šaty: klobouky, obleky, holčičky s natuženými lokýnkami a velkými mašlemi. Jako Ruby.

Dávalo to tomu dni pocit výjimečnosti. Mně to dávalo pocit výjimečnosti. Zvlášť proto, že jsem věděla, že podíváte-li se víc zblízka, bude to oblečení často trochu obnošené nebo těsné v pase. Moji farníci pocházeli z nejchudších částí města, a přece si dávali záležet. Přijít v neděli ráno řádně oblečený byla otázka hrdosti.

Dokonce i v jiných mých farnostech si lidé v neděli cestu do kostela našli, byť mnohdy nejrůznějšího ražení. Ale v téhle branži berete, co je.

Samozřejmě vám to může vzít chuť do práce, ale vždycky si připomínám, že pokud v mých slovech najde trochu útěchy jeden člověk, je to výhra. Církev neslouží jen těm, kdo věří v Boha. Je pro ty, kteří nemají v co věřit. Pro osamělé, ztracené a bez domova. Útočiště. Tak jsem ji našla i já sama. Když jsem neměla kam jít, na koho se obrátit. Někdo mi podal pomocnou ruku. Nikdy jsem jí tu laskavost nezapomněla. Teď se ji snažím splácet.

Nevím, co mám čekat od zdejších. Malé vsi bývají obvykle tradičnější. Církev hraje v komunitě větší roli. Zároveň ale farníci bývají starší. Je vtipné, kolik lidí získá víru s první zubní protézou.

Já dnes ovšem bohoslužbu nepovedu. Oficiálně tu začínám až za dva týdny. Dnes ráno bude hlavní hvězdou reverend Rushton z Warblers Green. Už jsme si vyměnili pár e-mailů. Připadá mi laskavý, oddaný a přepracovaný. Jako většina venkovských kněží. Aktuálně dělí svůj čas mezi tři kostely, takže zaskakovat ještě v Chapel Croft je dost náročný úkol, aneb jak to vyjádřil on sám:

„Bůh možná je všudypřítomný, já si však dosud neosvojil schopnost být na čtyřech místech najednou.“

Trochu se tím vysvětluje, proč mě sem tak narychlo přidělili. Ale ne zcela.

Ten divný balíček ve mně zanechal nepříjemný pocit. V noci jsem vůbec nespala. Neustále mě budilo ticho. Žádné konejšivé houkání vzdálených sirén ani opilci hulákající pod oknem. Na mysli mi pořád tanuly události toho dne: Poppy s obličejem zalitým krví. Zubatý nůž. Rubyina tvář. Splývala s Poppyinou. Všechno to spojovala krev.

Proč jsem se uvolila sem jet? Čeho doufám dosáhnout?

Nakonec se těsně po sedmé vyhrabu z postele. Venku hlasitě kokrhá kohout. Paráda, fakt. Když si uvařím kafe, podlehnu pokušení a vytáhnu balicí náčiní a tabák ze skrýše pod utěrkou v šuplíku v kuchyni, kam jsem je zastrčila.

Flo na mě pořád tlačí, abych kouřit přestala. Já se pořád snažím. Ale tělo je slabé. Ubalím si tajnou cigaretu u stolu, pak si k teplákům přes tílko natáhnu starou mikinu a jdu si zakouřit ven k zadnímu vchodu. Snažím se přitom zbavit chmurných pocitů. Sice je pod mrakem, ale už je teplo. Nový den. Nové výzvy. Jedna věc, za kterou vždycky vzdávám dík. Zítřek nemá nikdo zaručený. Každý den je dar, proto ho užijte moudře.

Samozřejmě, jako většina farářů, někdy kážu vodu a piju víno.

Dokouřím cigaretu a zamířím nahoru dát si vlažnou koupel. Pak si usuším vlasy a pokusím se dosáhnout přijatelného vzhledu. Vlasy mám pořád převážně tmavé. Nemám moc vrásek, ale to bude i tím, že mi pár kilo nadváhy zaobluje obličej. Vypadám asi jako každá servaná mamina kolem pětačtyřicítky. Verdikt zní: Tohle musí stačit.

Odploužím se zase dolů. Flo už kupodivu vstala, je stulená na gauči v obýváku s hrnkem čaje a knížkou. Nejnovějším Stephenem Kingem, pokud dobře vidím.

„Tak jak vypadám?“

Vzhlédne. „Ztrhaně.“

„Dík. A dál?“

Zvolila jsem džíny, černou košili a kolárek. Jen aby lidi věděli, kdo jsem, ale i to že nejsem ve službě.

„Úplně nevím s tou černou.“

„Neonovky a síťované punčocháče si šetřím.“

„Na kdy?“

„Na Štědrý večer?“

„Člověk musí lidi zvykat pomalu.“

„Přesně o to mi jde.“

Usměje se. „Vypadáš skvěle, mami.“

„Děkuju.“ Zaváhám. „Co ty?“

„Co já?“

„Jsi v pohodě?“

„Je mi fajn.“

„Opravdu?“

„Nemůžeme toho už nechat, mami? Ne, nezačala jsem tě nenávidět. Ano, jsem naštvaná, že jsme musely pryč z Nottinghamu. Ale je to jenom dočasně, ne? Jak říkáš – je to, jak to je.“

„Někdy jsi dospělá až hrůza.“

„Jedna z nás musí být.“

Mám chuť k ní jít, vzít ji do náruče a pevně obejmout. Už má ale zase nos zavrtaný v knížce.

„Přijdeš dneska ráno?“

„Musím?“

„Je to na tobě.“

„Vlastně jsem si říkala, že bych si mohla jít prohlídnout hřbitov. Udělat pár fotek.“

„Dobře. Bav se.“

Pokusím se potlačit slabounké bodnutí zklamání. Ovšemže si nechce přijít poslechnout suché, uprášené kázání v ma-lé, zatuchlé kapli. Je jí patnáct. A já jsem toho názoru, že člověk nemá svým dětem vnucovat vlastní víru.

Moje máma se o to snažila. Pamatuju si, jak mě s sebou vláčela na bohoslužby, když jsem byla malá, jak jsem se ošívala v nejlepších, často praných šatech a všechno mě svědilo. Lavice byly tvrdé, kaple studená a kněz v černém hábitu mě rozbrečel. Později se náboženství stalo jednou z máminých berliček, spolu s ginem a hlasy v její hlavě. Na mě to působilo opačně. Utekla jsem, jakmile se naskytla příležitost.

Víra by měla být vědomá volba, ne něco, čím vám vymyli mozek, když jste byli ještě příliš mladí na to, abyste jí rozuměli nebo o ní pochybovali. Víra se nepředává z generace na generaci jako rodinná památka. Není hmatatelná ani absolutní. Ani pro kněze. Musíte na ní neustále pracovat, je to stejné jako s manželstvím nebo s dětmi.

Občas klopýtnete. Přirozeně. Špatné věci se stávají. Věci, které vás přinutí se ptát, jestli vůbec je nějaký Bůh, a pokud ano, proč je to takový parchant. Pravda je ale taková, že špatné věci se nestávají kvůli Bohu. On nesedí ve svém nebeském velíně a nevymýšlí, jak by „vyzkoušel“ naši víru, jako nějaký nadpozemský Ed Harris v Truman Show.

Špatné věci se dějí proto, že život je sled náhodných, nepředvídatelných událostí. Cestou děláme chyby. Ale Bůh umí odpouštět. Aspoň doufám.

Popadnu mikinu z opěradla kuchyňské židle a ještě nakouknu zpátky do obýváku. „Dobře. Radši už bych měla jít.“

„Mami?“

„Ano?“

„Co uděláš s tím kufříkem?“

Opravdu nevím. Otřáslo to mnou víc, než jsem ochotná přiznat. Rozhodně víc, než jsem ochotná přiznat před Flo. Odkud se vzal? Kdo ho tu mohl nechat? A proč?

„Nevím jistě. Možná si o něm promluvím s Aaronem.“

Zašklebí se. „Běhá mi z něj mráz po zádech.“

Chci jí říct, ať není tak přísná, ale ve skutečnosti z něj běhá mráz po zádech i mně. Nejsem si úplně jistá proč. V mém povolání se potkáte s pěknou řádkou divných pavouků a samotářů. Jenže na Aaronovi něco je. A to něco ve mně vyvolává pocity, na které bych radši zapomněla.

„Popovídáme si o tom později, ano?“

Strčím ruce do rukávů.

„Dobře – a mami?“

„Co?“

„Asi by sis měla vzít jinou mikinu. Tahle smrdí kouřem.“

Kapitola 7

Když vejdu dovnitř, Aaron stojí vzadu v kapli a hovoří s korpulentním, kudrnatým farářem. Je půl desáté a první ovečky ještě nedorazily.

Z nějakého důvodu, snad proto, jak se oba rychle otočí, získám dojem, že mluví o mně. Možná paranoia. Možná ne. A proč by o mně nemluvili? Jsem tu nová. Mám z toho ale nepříjemný pocit. Přinutím se k úsměvu.

„Zdravím. Neruším vás, že ne?“

Kudrnatý farář se celý rozzáří. „Reverendko Brooksová. Jsem reverend Rushton – Brian. Konečně se setkáváme osobně!“

Natáhne ke mně baculatou ruku. Je malý a statný, má skvrnitou pleť v barvě nakládaného hovězího, jež svědčí o slabosti pro zábavné stránky života. Oči má jiskrné a neposedné, šibalsky mu hrají. Nebýt kněžského kolárku, tipovala bych ho na hospodského nebo třeba na bratra Tucka.

„Jsme tak rádi – tedy zvlášť já jsem rád –, že vás tu konečně máme.“

Stisknu mu ruku. „Děkuju.“

„Tak jak se zabydlujete? Nebo je ještě brzo se ptát?“

„Dobře, ačkoli ono vždycky chvíli trvá, než si člověk zvykne. Však to znáte.“

„Vlastně neznám. Byl jsem ve Warblers Green už jako kaplan. Brzy to bude třicet let. Vím, velká lenost. Ale mám tuhle farnost moc rád, a samozřejmě“ – spiklenecky se ke mně nakloní – „vedle je dost dobrá hospoda.“

Zachechtá se, smích má tlumený, jadrný a nakažlivý.

„To vám nebudu vyčítat.“

„Musí to být oproti Nottinghamu velká změna.“

„To tedy rozhodně.“

„Snažte se to s námi vidláky nějak vydržet. Nejsme tak špatní, když nás líp poznáte. A žádné přespolní jsme ve slaměném panákovi poslední dobou neupálili. Aspoň tedy od slunovratu.“

Znovu se zachechtá a zrudne ve tváři ještě víc. Vytáhne z kapsy kapesník a otře si čelo.

Aaron si odkašle. „Tématem dnešního kázání jsou noví přátelé a začátky, “ pronese pohřebně monotónním hlasem, v němž není po přátelství ani stopa. „Reverendu Rushtonovi to připadalo vhodné.“

„Nenutím vás něco dělat nebo říkat, “ dodá Rushton. „To všechno oficiálně uděláme až později. Ale dobře, že jste tady.“ Mrkne. „Zpráva o vašem příjezdu už se roznesla. Všichni se nemůžou dočkat, až uvidí tu novou paní farářku.“

Ztuhnu. „Skvělé.“

„No, tak už abychom se připravili.“ Rushton nacpe kapesník zpátky do kapsy a tleskne. „Brzo dorazí naše publikum!“

Aaron zamíří k oltáři. Já se posadím do lavice skoro úplně vepředu.

„Mimochodem, “ Rushton se napůl otočí tak, že to vypadá až trochu moc nenuceně, „Aaron říkal, že jste se včera seznámila se Simonem Harperem a jeho dcerou.“

Tak o tomhle mluvili.

„Ano. To tedy bylo setkání!“

Odmlčí se, pečlivě zvažuje, co řekne dál.

„Rodina Harperových žije v téhle oblasti už celé generace. Jejich rodokmen sahá až k sussexským mučedníkům… Nevím, jestli už jste o mučednících slyšela.“

„Protestanti zabití za vlády Marie I.“

Zazáří úsměvem. „Výborně.“

„Našla jsem si to na internetu.“

„A tak. No, v tomhle kraji o nich uslyšíte často. Předkové Simona Harpera byli mezi mučedníky upálenými na hranici. Na hřbitově mají pomník.“

„Viděly jsme ho. Někdo u něj nechal spoustu páleniček.“

Jeho huňatá obočí povyjedou nahoru. „Páleniček? Vy jste tedy opravdu bádala důkladně. Někomu připadají poněkud makabrózní, ale my tady v Sussexu jsme na své upálené mučedníky moc pyšní!“ Znovu se uchechtne. Potom jeho tvář zvážní. „Každopádně, jak jsem říkal, Harperovi jsou to, co byste mohla nazvat ‚pilíře obce‘. Jsou tu velice vážení. Za ty roky pro vesnici i pro kostel hodně udělali.“

„V jakém smyslu?“

„Dary, finanční sbírky. Jejich podnik zaměstnává hodně místních.“

Peníze, pomyslím si. Vždycky je to v jádru o nich.

„Říkala jsem si, že bych se u nich měla stavit, “ odvětím. „Podívat se, jestli je Poppy v pořádku.“

„No, seznámit se s Harperovými nemůže uškodit.“ Bystře si mě prohlíží. „A pokud na mě máte ještě nějaké otázky, naprosto jakékoli, rád vám pomůžu.“

Vzpomenu si na kožený kufřík, který leží na stole v kuchyni. Ten divný lístek. Ví Rushton něco? Možná. Ale nejsem si jistá, zda je teď ta pravá chvíle na to přivést řeč.

„Děkuju, “ usměju se. „Určitě se na vás obrátím, jestli mě něco napadne.“

Bohoslužba rychle uteče. Kostel je téměř z poloviny plný, za což nejspíš může prostá zvědavost, ale stejně je to pro mě nezvyklý pohled. Dokonce i ve svém předchozím působišti, které mělo na městské poměry vysokou návštěvnost, jsem mohla mluvit o štěstí, když se obsadila čtvrtina lavic. A všichni farníci nejsou postarší. Všimnu si tmavovlasého čtyřicátníka, který sedí sám na konci jedné řady, a několika rodin, ale Harperovi tu nejsou, takže jejich podpora je zjevně pouze finančního rázu.

Během kázání na sobě neustále cítím oči. Říkám si, že je to pochopitelné. Jsem nová. Jsem žena. Vidí můj obojek, ne mě.

Rushton je vřelý, energický řečník. Umí zavtipkovat přesně na tom správném místě a nepřetěžuje kázání biblickými citacemi. Bude to možná znít divně, ale lidé nechodí do kostela, aby si poslechli čtení z Bible. Zaprvé byla napsána už před několika tisíci lety. Je krapet suchopárná. Nejlepší faráři tlumočí Bibli tak, aby zrcadlila životy a starosti jejich kongregace. Rushton to umí perfektně. Kdybych tak ostře nevnímala, že mě všichni sledují, dělala bych si poznámky.

Přestože působím jako farářka už přes patnáct let, pořád mám pocit, že se učím. Možná si jako žena uvědomuju, o kolik je pro mě těžší, aby mě brali vážně. Nebo se takhle možná čas od času cítí všichni dospělí. Jako bychom si jen hráli na to, že už jsme velcí, a přitom byli uvnitř pořád dětmi, motali se světem v příliš velkých šatech a přáli si, aby nám někdo řekl, že strašidla neexistují.

Rushton udělá kázání mile krátké. Farníci se brzy začnou rozcházet. Rushton stojí u vchodu, potřásá si s lidmi rukama a společensky konverzuje. Držím se opodál, nechci se vtírat. Pár lidí se mě zeptá, jak jsem se zabydlela. Jiní prohodí, jak je hezké vidět v kostele novou, svěží tvář. Někteří mě významně ignorují. A to je taky v pořádku. Konečně se odšourá i poslední bělovlasá hlava a já si ulehčeně oddechnu. První veřejné vystoupení je za mnou. Rushton vytáhne klíčky od auta.

„Dobrá, v půl dvanácté musím být ve Warblers Green, tak se uvidíme zítra.“

„Zítra?“

„Farní schůze. V devět ráno, tady v kapli. Jenom si projdeme všechny ty nudné administrativní záležitosti.“

„Aha, samozřejmě.“

Muselo mi to vypadnout z hlavy. Anebo mi to nikdo neřekl. Celý ten přesun proběhl tak rychle, skoro podezřele rychle, jako by se Durkin nemohl dočkat, až se mě zbaví.

„Snad bychom si mohli někdy později popovídat i méně formálně, u kávy, anebo ještě líp, u piva?“ pokračuje Rushton.

„To zní dobře.“

„Výborně. Číslo na vás mám. Napíšu vám na WhatsApp.“

Znovu mě popadne za ruku a rázně s ní zapumpuje. „Určitě sem skvěle zapadnete.“

Usměju se. „Už teď si tu připadám jako doma.“

Odkluše ke svému jasně žlutému fiatu. Zamávám mu a vrátím se do kaple. Aaron už posbíral modlitební knížky a zmizel v kanceláři. Nejsem si úplně jistá, jakými schopnostmi vyniká, ale jednou z čelních je umění neslyšně mizet a zase se objevovat.

Chvilku tam jen tak stojím a prohlížím si kapli. Vždycky když farníci odejdou, zůstane pocit jako pomalý výdech před zaslouženým odpočinkem. Přítomnost všech těch duší po sobě zanechá ozvěnu.

Až na to, že kaple není prázdná. Ne docela. Vepředu v jedné lavici někdo sedí. Myslela jsem, že všichni odešli, a říkám si, proč Aaron toho člověka už nevyprovodil ven. Ne že by Bůh měl zavíračku, ale málokterý kostel si může dovolit nechávat dveře otevřené po celý den. Ve městě by to byla pozvánka pro opilce, narkomany a prostitutky. Tady by to hádám byly spíš lišky, netopýři a králíci.

Pomalu zamířím uličkou k postavě. V pološeru je to pouhý stín.

„Promiňte?“

Neotočí se. Je malá, snad ještě dítě, ale dítě by tu přece na odchodu nikdo nezapomněl, no ne?

„Jste v pořádku?“

Postava se ani teď neotočí. A mně dojde, že něco cítím. Slabý, ale nezaměnitelný pach. Kouř. Spálenina.

„Reverendko?“

Nadskočím, prudce se otočím a zamžourám do jasného pruhu slunečního světla ode dveří. Za mnou stojí Aaron. Zase.

„Jež– Můžete s tím přestat?“

„S čím?“

„Promiňte. To je jedno. Čí je to dítě?“

„Jaké dítě?“

„To –“ Otočím se a chci ukázat na postavu v přední lavici.

Zamrkám. Lavice je prázdná, až na černý kabát přehozený přes opěradlo, který tam zapomněl někdo z farníků. Kapuce odstává vzhůru, a když v příšeří přimhouříte oči, mohli byste si ji asi splést s člověkem.

Aaron udělá něco divného se rty. Chvilku mi trvá, než mi dojde, že se usmívá.

„To bude určitě kabát paní Hartmanové. Pořád si ho zapomíná. Já jí ho potom dovezu.“

Jde k lavici, vezme kabát a přehodí si ho přes paži. Cítím, jak mi rudnou tváře.

„Ovšem. Děkuju. Promiňte. Vypadal úplně jako…“ Odmlčím se. Vyznívá to hloupě. Potřebuju si vydobýt zpátky trochu autority. „Co kdybych ten kabát odvezla paní Hartmanové já?“

Zamračí se. „No, ona bydlí až úplně na konci Peabody Lane, kousek od Harperovy farmy.“

Nastražím uši. Natáhnu ruku. „To vůbec nevadí.“

Kapitola 8

Joan Hartmanová žije v pitoreskní bílé chalupě na konci úzké venkovské silničky široké přesně pro jedno auto. Naštěstí v protisměru potkám jen bažantí rodinku, která auto provrtá jasně oranžovýma očima a pak se odkolébá do podrostu.

„Křídla. Bůh vám dal křídla, “ zamumlám.

Zastavím před chalupou a vylezu z auta, Joanin kabát pevně v náručí. Dveře jsou ze strany stavení. Otevřu vrátka a vydám se po pěšince lemované lupinami a topolovkami. U starších farníků obvykle musíte nejméně třikrát řádně zabušit, abyste je přivolali ke dveřím. K mému překvapení se ale otevřou dokořán, když k nim teprve zvedám ruku.

Joan Hartmanová na mě zamžourá očima zastřenýma zákalem; sotva metr padesát, poprašek moučně bílých vlasů, na sobě má fialové šaty a ztěžka se opírá o hůl.

„Dobrý den, “ pozdravím a napadne mě, že jí zřejmě budu muset osvěžit paměť. „Jsem –“

„Já vím, “ řekne. „Doufala jsem, že přijdete.“

Otočí se a odcupitá dovnitř chalupy.

To má patrně být pozvání ke vstupu. Následuju ji a zavřu za sebou dveře.

Vevnitř je temno a přívětivý chládek. Okna jsou malá, tabulky zasazené do olova, zdi silné, kamenné. Předními dveřmi se vchází přímo do kuchyně s tak nízkým stropem, že drhnu hlavou o zohýbané trámy. Podlaha je z pálených dlaždic, sporák starý a v odrbaném košíku ledabyle spí kočka.

Joan se přešourá kuchyní a sestoupí po schůdku do obývacího pokoje. Ten má taky nízký strop, je dlouhý, táhne se přes celou šířku zadní části domu a vedou odtud francouzské dveře do zahrady. Celou jednu stěnu zabírá obrovská knihovna, police plné natěsnaných polámaných hřbetů. Jediné další zařízení představuje prosezená pohovka a křeslo s vysokým opěradlem přiražené k velkému odkládacímu stolku. Na něm stojí lahev sherry a dvě sklenky. Dvě.

Doufala jsem, že přijdete.

Joan opatrně usedne do křesla. Já rozpačitě postávám, kabát pořád tisknu k tělu.

„Promiňte, že ruším, ale tohle jste nechala v kostele.“

„Děkuju, má milá. Prostě ho někam položte. Mohla byste mi prosím nalít sherry? A sobě taky.“

„To jste moc hodná, ale jsem tu autem.“

Naliju Joan pořádnou dávku sherry a sklenici jí podám.

„Posaďte se, “ ukáže na prosezenou pohovku.

Zadívám se na rozbředlý velur. Jsem si vcelku jistá, že jestli si sednu, možná už nikdy nevstanu. Stejně se na něj ale svezu a kolena mi vystřelí k bradě.

Joan si dá doušek sherry. „Tak copak tomu tady říkáte?“

„Ale ano, je tu hezky. Všichni mě moc pěkně vítají.“

„Přišla jste z Nottinghamu?“

„Správně.“

„To musí být pořádná změna.“

Zákal nedokáže zastřít zvídavost v jejích očích. S tím sherry si to rozmyslím. Předkloním se – s jistými obtížemi – a trošku si naleju.

„Určitě si zvyknu.“

„Pověděli vám o reverendu Fletcherovi?“

„Ano. Je to moc smutné.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Upálené.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.