VINAŘSTVÍ

Osudové dny

Marie Lacrosse

IKAR

Marie Lacrosse

DAS WEINGUT

Copyright © 2019 by Wilhelm Goldmann Verlag, a division of Penguin

Random House Verlagsgruppe GmbH, München, Germany

Alle Rechte vorbehalten

Jacket design © by UNO Werbeagentur, München

Jacket Illustration © by Slow Images / Gettyimages / © Max shen and FinePic, München

Translation © 2021 by Ivana Dirk Lukačovičová

ISBN  978-80-249-4542-2

Věnováno všem známým i neznámým ženám,

které bojovaly

za rovnoprávnost pohlaví, a vděčíme jim za práva,

která dnes máme

Ženy si musí pomoct samy. Od mužů nemohou nic očekávat:

Kdo by se taky dobrovolně vzdal vlastních privilegií?

Na bedrech žen, které na sebe vzaly úkol probudit masu ostatních z duchovního spánku, leží těžké břímě.

T. W. Teifen ve vídeňském ženském časopise Dokumenty žen z roku 1899

K osvobození lidstva nedojde bez společenské nezávislosti a rovnosti pohlaví.

August Bebel v úvodu díla Ženy a socialismus

Houpy, houpy, spěte děti moje,

vaše matka už zase schůzuje.

Houpy, houpy, zůstaňte zdravé,

otec drží hubu, matka komanduje.

Posměšná říkanka používaná často v buržoazním tisku, zesměšňující bojovnice za ženská práva, mimo jiné u příležitosti shromáždění pořádaného Gertrud Guilaume-Schackovou v roce 1883

DRAMATIS PERSONAE

Uvedené jsou jen nejdůležitější postavy.

Historické postavy jsou označené hvězdičkou *

Rodina Ireny a Franze

Irena Gerbanová, rozená Weberová – nemanželské dítě narozené tajně v porodnici, vyrostla v sirotčincích; Weberová není její pravé příjmení

Franz Gerban – majitel obchodu s vínem a vinařského statku stejného jména ve Schweighofenu

Fanoušek – jejich syn

Sofie a Klára – jejich dcerky, dvojčata

Wilhelm Gerban – Franzův zesnulý nevlastní otec a Irenin biologický otec

Sofie – Irenina zesnulá matka a Otýliina mladší sestra

Pauline Gerbanová – Franzova matka francouzského původu

Matilda Stockhausenová, rozená Gerbanová – Franzova mladší nevlastní sestra

Herbert Stockhausen – Matildin manžel, majitel textilní továrny v Oggersheimu

Gregor Gerban – Wilhelmův bratr

Otýlie Gerbanová – Gregorova manželka a starší sestra Ireniny matky Sofie

Fritz Gerban – syn Gregora a Otýlie, který padl ve válce

Důležité postavy ve Vídni

Hrabě Eberhard F. von Sterenberg – majorátní pán, diplomat na rakouském velvyslanectví v Berlíně

Adelaide von Windischgrätz – jeho starší sestra

Lea Walbergerová – dělnická vůdkyně

Dr.  Viktor Adler* – rakouský sociální demokrat

Postavy na vinařském statku ve Schweighofenu

Nikolaus Kerner – správce

Hansi Krüger – učedník a později nástupce Nikolause Kernera

Johann Hager – sklepmistr

Paní Burgerová – hospodyně v Altenstadtu a později ve Schweighofenu

Clemens Dick – první předák

Herrmann – mladý dělník

Rosa – bývalá ošetřovatelka v ústavu v Klingenmünsteru, později Paulinina komorná ve Schweighofenu

Paní Gréta – kuchařka ve Schweighofenu

Petr – mladší kočí

Slečna Adelhardt – domácí učitelka Kláry

Obyvatelé vily Stockhausen

Ilse Stockhausenová – teta Herberta Stockhausena

Theobald – kočí a komorník

Herta – kuchařka

Hanne – služebná a komorná

Domácí personál Gerbanových v Altenstadtu

Gitta – služebná

Heidi – služebná

Niemann – první sloužící

Paní Krammová – kuchařka

Riemer – kočí

Známí Ireny z doby, kdy pracovala jako dělnice v továrně

Josef Hartmann – dělnický vůdce

Emma Schoberová – dělnice v textilní továrně Reuter a Irenina nejlepší přítelkyně v Lambrechtu

Georg Schober – její muž, bývalý dělník u Reutera

Marie a Thea – jejich dcery

Truda Ludwigová – Irenina přítelkyně a domácí v Lambrechtu

Robert Sieber – dřívější předák v textilní továrně Reuter, teď správcův zástupce

Benjamin Reuter – majitel textilní továrny v Lambrechtu

Plotzer – Reuterův správce

Další důležité postavy

Werner Kegelmann – pruský úředník v kanceláři říšského kancléře v Berlíně

Monsieu rPayet – právník a notář Gerbanových ve Weissenburgu

Dr.  Frey – domácí lékař Gerbanových

Mína Leiserová – Irenina přítelkyně z doby, kdy pracovala v Altenstadtu

Otto Leiser – Mínin manžel, bednář v Schweigenhofu a dodavatel sudů pro Gerbanův vinařský statek

Ernest Lauth* – alsaský poslanec za Protestní stranu v Říšském sněmu

August Bebel* – vůdce dělníků a sociálnědemokratický poslanec v Říšském sněmu

Carl August Schneegans* – vůdce alsaské Autonomistické strany, poslanec v Říšském sněmu

Gertrud Guillaum-Schacková* – švýcarská vůdkyně dělníků

Eduard von Wernitz – pruský major a dřívější Matildin ctitel

Konrad Ahrens – ředitel policejního úřadu ve Weissenburgu

Historické postavy zmíněné v románu, které v něm nemají aktivní úlohu

Otto hrabě von Bismarck* – německý říšský kancléř

Karel Marx* – jeden z nejdůležitějších protagonistů dělnického hnutí

Bedřich Engels* – kolega, přítel a spolubojovník Karla Marxe

Eduard von Moeller* – první z Berlína dosazený vrchní prezident ve Štrasburku

Max Hödel* – atentátník na císaře Wilhelma 11. května 1878

Karl Eduard Nobiling* – atentátník na císaře Wilhelma 2. června 1878

Xaver Nessel* – poslanec Říšského sněmu za volební obvod Hagenau-Weissenburg od roku 1874 do roku 1878

Wilhelm Liebknecht* – vůdce dělníků a sociálnědemokratický poslanec v Říšském sněmu

Robert Viktor von Puttkamer* – pruský ministr vnitra, striktní přívrženec socialistického zákona

Clara Zetkinová* – německá vůdkyně dělníků

Prolog

Kostel svatého Ulricha v Altenstadtu

Duben 1874

Irena vstoupila do slavnostně vyzdobeného kostela sv. Ulricha zavěšená do Herberta Stockhausena, svého budoucího švagra. Oči se jí rozšířily údivem.

Tlumené světlo nesčetných svíček zastíralo, že venku je pochmurný dubnový den, dokonce s občasnými kroupovými přeháňkami, které vítr rozháněl po ulicích. Uviděla všude velké i malé kytice květin. Každá plně obsazená lavice v kostele byla vyzdobená kytičkou růžových tulipánů a bílých narcisů, svázaných krajkovou stuhou. V prostřední lodi kostela stály v pravidelných odstupech na malých podstavcích kompozice z omamně vonících modrých hyacintů a bílých a růžových tulipánů.

Nejnákladnější květinová aranžmá byla na obou stranách u posledního schodu oltáře, před židlemi potaženými rudým sametem dovezenými z usedlosti v Altenstadtu, k němuž se teď Irena blížila. Na tomhle místě budou teď s Franzem oddáni. Franz vydal celé jmění za růžové růže, modré kosatce a bílé lilie, kterým se v této roční době dařilo jen ve sklenících. Překvapení se mu skutečně podařilo.

Co je pro tebe o naší svatbě zvlášť důležité? zeptal se jí před pár týdny.

Abychom to společně v míru a pokoji oslavili, odpověděla Irena spontánně.

Franz si trochu netrpělivě odfrkl. To se rozumí samo sebou, zlato. Ale matka by přirozeně chtěla začít s přípravami už teď. Na čem ti nejvíc záleží? Na jídle, hudbě, garderobě hostí…

Na květinách, vpadla mu Irena bezprostředně do řeči. Přeju si hodně květin. Samozřejmě nic drahého, pospíšila si dodat. Tulipány, narcisy nebo prostě to, co v téhle době kvete.

Irenina svatební kytice se skutečně skládala jen z pomněnek a bílých a růžových sasanek. Franzova mladší sestra Matilda by ji určitě označila za příliš obyčejnou, ale tito skromní poslové jara patřili k jejím oblíbeným květinám. O to honosněji byl vyzdobený kostel.

Varhaník spustil slavnostní melodii. Jak se Irena snažila kráčet po chodbě vykládané červeným kobercem vzpřímeně, zachytil se jí vysoký podpatek slonovinově zbarvené hedvábné boty za obrubu svatebních šatů ze stejné barvy a látky. Trochu se zapotácela, ale Herbert Stockhausen ji dovedně zachytil.

„Jen zachovej klid,“ zašeptal. Stiskla mu vděčně ruku.

Pro Irenu bylo všechno na té slavnosti nezvyklé. Drahé šaty s krajkovou vlečkou dlouhou dva lokty zhotovila švadlena z Weissenburgu madam Maratová podle nejnovější pařížské módy. Malý stojáček zdůrazňoval Ireninu štíhlou šíji, nabíraný hedvábný volán sahal od cudného výstřihu až ke spodnímu švu šatů.

Irena si přála skromné šaty. Ale v tomto bodě zůstala tchyně Pauline neoblomná. Chci, aby sis v ničem nezadala s mou dcerou Matildou, která se bude vdávat za necelý měsíc. A hosté budou tím pádem ještě víc srovnávat šaty obou nevěst.

I když to Irena uznávala, tušila, že se za Paulininou neoblomností skrývá ještě jiný důvod. Odškodnění za mou matku Sofii, která se nesměla stát nevěstou milovaného muže, přemýšlela, když se podrobovala nudným zkouškám šatů.

Sofii, mladší sestru Franzovy přivdané tety Otýlie, mladičkou nezkušenou dívku, přivedl Paulinin zemřelý manžel Wilhelm do jiného stavu. Spíš ji znásilnil, než svedl, v době, kdy jsem byla těhotná s Franzem, prozradila jí Pauline teprve v minulém roce krátce před Vánocemi.

Sofie přivedla pod nátlakem rodiny Irenu na svět anonymně v porodnici a musela ji tam nechat jako sirotka. Přes ztrátu dítěte se však nikdy nepřenesla a v jednadvaceti spáchala sebevraždu.

V Altenstadtu, předměstí malého alsaského města Weissenburgu, poznala později Irena svou velkou lásku Franze. Jejich štěstí však nejdřív hvězdy nepřály. Rozdělila je prusko-francouzská válka, Franz přišel v bitvě u Sedanu o nohu. A Irena, která byla těhotná, před ním utekla, protože když se Wilhelm prohlásil za jejího otce, považovala Franze mylně za nevlastního bratra.

Teprve po mnoha zmatcích ji Franz našel a k její nesmírné úlevě jí vysvětlil, že nejsou příbuzní.

A tak se dnes vyplní sen. Její milovaný Franz, o němž se domnívala, že ho navždy ztratila, stál před oltářem kostela sv. Ulricha a čekal na ni se zářícíma očima.

Opět trochu klopýtla a Stockhausen ji přidržel. Doufám, že mi vydrží účes, pomyslela si. Opatrně otočila hlavu. Ale malý hedvábný klobouček s jemným závojem, který jí sahal těsně pod oči, seděl na dovedně sepnutých hustých hnědých vlasech pevně.

V tomhle si Irena od začátku prosadila svou. Vzhledem k tomu, že jejich společnému synovi Fanouškovi byly už tři roky, nechtěla předstírat panenství obvyklým myrtovým věnečkem a až na zem sahajícím závojem.

O svatebních šatech slonovinové barvy se naproti tomu spory nevedly. Barva právě přišla do módy a působila mnohem elegantněji než jinak u svatebních šatů obvyklá čistě bílá.

Druhá odchylka od obvyklých zvyků a obyčejů byla novější, ale naprosto nečekaně nutná. Hostům zůstala prozatím utajená. Krátce před svatbou musela madam Maratová šaty trochu povolit v pase. Irena poznala podle ranních nevolností a jiných neklamných příznaků, že brzy po shledání s Franzem přišla znovu do jiného stavu. Naštěstí jí to ušetřilo příliš těsné sešněrování do korzetu, který pro ni byl nezvyklý a nepříjemný, protože ho pod prostými šaty dělnice nikdy nepotřebovala.

Budeme mít další dítě, pomyslela si s radostí, jako tak často v posledních dnech. Jak ji Stockhausen vedl k Franzovi, srdce jí přetékalo láskou. Vypadal nesmírně elegantně, ve fraku a sněhobílé plisované košili pocházející z šicí dílny Herberta Stockhausena, s kytičkou z pomněnek a sasanek na klopě.

Můj milovaný muž. Konečně jsme se našli.

„Maminka, tam jde maminka!“

„Tiše!“ Franz mu položil prst na rty. Pauline se k tříletému vnoučkovi sklonila a něco mu s úsměvem zašeptala do ucha, načež malý zmlkl a přidržel si na puse ručičku.

Franz oba na okamžik láskyplně pozoroval. Fanoušek vypadal v miniaturním, pro něj na míru zhotoveném fraku, roztomile, a výborně se rozvíjel přes všechna strádání, která musel s matkou prodělat, než se všichni zase shledali. Irena radši sama hladověla, jen aby dítěti nic nechybělo.

Fanoušek se oběma rodičům den ode dne víc podobal. Tmavé oči a kudrny podědil po Franzovi, který je zase měl po matce Pauline. Po Ireně měl husté řasy, malý špičatý nosík a plné rty.

Irena a Franz se navíc často v žertu se střídavým výsledkem dohadovali, po kom Fanoušek získal živost a neobvyklou vytrvalost, když si vzal něco do hlavy.

Franzova maminka v elegantním tmavomodrém kostýmku, na hlavě k němu padnoucí klobouk zdobený pavím peřím, vypadala vzhledem k svému nově nabytému životnímu optimismu a energii mladší a velkolepější než kdy předtím.

Jako ženský fénix povstalý z popela, pomyslel si Franz, který matčinu proměnu často srovnával s tímto mýtickým legendárním stvořením. Maminka sama prohlašovala, že se zocelila zkušenostmi a útrapami, které zažívala víc než tři roky, když byla z podnětu manžela Wilhelma protiprávně zavřená v ústavu pro choromyslné v Klingenmünsteru.

Kdo jednou klesl tak hluboko jako já, částečně vlastní vinou kvůli závislosti na laudánu, částečně Wilhelmovou proradností, tomu se může už dařit jenom líp, vysvětlovala Pauline svůj pozitivní vývoj. A protože mě Štěstěna navíc odškodnila nejen báječným synem a fantastickou snachou, ale také roztomilým chytrým vnoučkem, je snadné zapomenout na veškeré utrpení a bezpráví minulých let.

Přičemž Pauline v mládí nebyla vždycky váhavou zdrženlivou ženou, jak ji měl Franz převážně v paměti ze svého dětství. Během pobytu v rakouských lázních Bad Ischl našla útěchu z nešťastného manželství v náruči gardového důstojníka, který byl jeho otcem. Ovšem jeho identitu mu, bohužel, dodneška zamlčela.

Bylo by ti k ničemu, kdybys svého otce znal, opakovala mu. Pochází z rakouské vysoké šlechty, proto mezi námi nebylo možné nic víc než pouhý románek. Jen bys zažil další zklamání, kdyby tě tvůj biologický otec neuznal za syna.

A mé krásné vzpomínky na nádherné týdny v Bad Ischlu by se tím pokazily, dodala ještě. Nevím, co se s tvým otcem stalo. Ale vzal si určitě ženu z vlastních kruhů a má z toho spojení legitimní syny.

Franz i nadále přejížděl pohledem zástup hostí a zastavil se na tváři mladší sestry Matildy, která seděla vedle Pauline na nejpřednější lavici. Byla a zůstala opravdovou dcerou Wilhelma Gerbana. Ačkoliv se díky železné disciplíně zbavila dřívější tloušťky a oblékala se mnohem vkusněji než dřív, povaha se jí změnila k lepšímu jen nepatrně, pokud vůbec. Pod vlivem budoucího manžela, majitele textilní továrny v Oggersheimu Herberta Stockhausena, se ale aspoň na veřejnosti začala chovat slušně. Herbert sice jemně, ale s nebývalou přísností nedovolil, aby jeho o dvacet let mladší snoubence procházelo chování, které považoval pro svou budoucí ženu za nevhodné.

Byl to také Herbert Stockhausen, kdo pomohl Franzovi a Ireně z rozpaků, a nabídl se, že dovede nevěstu k oltáři. Vlastně ji měl vést Gregor Gerban, mladší bratr Franzova nevlastního otce Wilhelma, tedy Irenin nejbližší mužský příbuzný. Ale už před jejím příchodem na Gerbanův statek ve Schweighofenu, který Franz vedl, se Irena i Franz rozhodli, že zatím její skutečný původ před všemi nezasvěcenými zamlčí. Proto považovali Gregor Gerban a jeho žena Otýlie Irenu stále ještě za služku, kterou kdysi v panském domě v Altenstadtu byla, a Franzovo spojení s ní za mesalianci. Jen s velkými obtížemi skrývali oba své pohrdání. Takže se ani nedalo očekávat, že by Gregor vedl Irenu k oltáři, možná by to přímo odmítl.

Také Matilda považovala za neslýchané, že tam teď její zbožňovaný snoubenec kráčí s Irenou v podpaží. Výraz v její tváři prozrazoval, co cítí, a Franz ji podezíral, že na Irenu dokonce žárlí.

Neboť na rozdíl od snoubenky, Herbertovi Irenin nízký původ nijak nevadil. Ta žena by to někam dotáhla i bez sňatku s Franzem, horoval. Koneckonců se ve velmi krátké době vypracovala na nejlepší předačku, kterou jsem kdy měl. Navíc byl hrdý, že Franz a Irena se po dlouhém odloučení shledali v jeho továrně. Byl jsem jejich poslíčkem lásky, žertoval opakovaně, přestože to Matildu zlobilo.

Franz si dovolil znovu přejet pohledem ostatní svatební hosty. S vděčností zjistil, že se tu shromáždili všichni lidé, kteří při něm v minulých těžkých dobách stáli.

Vepředu seděl evangelický farář Karel Klein, věrný přítel, který po bitvě u Fröschweileru-Worthu s nadlidským úsilím pečoval o zraněné obou válčících stran, a který mu jde za svědka. Hned za Pauline a Matildou se posadila v lavici pro čestné hosty madam Marianne Sergeová. Její vínově červený sametový kostým si elegancí nezadal s Paulininým. Bohatá francouzská vdova po průmyslníkovi o Franze po jeho těžkém zranění ve svém domě v Saint-Quentinu nejen pečovala, dokud se neuzdravil, ale ke všemu mu půjčila značnou částku peněz, s níž Franz mohl zachránit vinařskou firmu, zruinovanou nevlastním otcem Wilhelmem.

V lavicích pro mužské hosty na druhé straně chodby se shromáždili bratranci ze Štrasburku, kteří se složili na druhou polovinu půjčky, a objevili se na svatbě s manželkami v plném počtu. Nejvíc se těšila ze setkání s původní rodinou po mnoha letech Pauline.

Franz měl pro své věřitele příjemné překvapení: bankovní dům Quistorp, u nějž si otec koupil akcie na nemovitosti, které úplně ztratily hodnotu, se nakonec rozhodl vyplatit věřitelům aspoň část ztracených peněz. Franz plánoval, že pokud všechno půjde i nadále dobře, bude moct půjčky plně splatit už za několik let.

Za to vděčí také výbornému personálu, který pro vinařský statek ve Schweighofenu získal. Všichni teď zaplnili zadní lavice kostela. Nový správce Nikolaus Kerner byl stejně pracovitý jako jeho švagr, sklepmistr Johann Hager. Zvlášť dobře se zapracovával mladý Hansi Krüger, syn Franzova přítele Karla, bývalého předáka na statku, který padl v bitvě u Sedanu. Před smrtí mu Franz rukoudáním slíbil, že jeho nadaného syna Hansiho bude podporovat. A vida. Už teď to vypadalo, že právě osmnáctiletý Hansi, až se u správce vyučí, bude schopný zastávat na statku důležitou pozici. Mám netušené možnosti obchod s vínem rozšířit. Ale dál tu myšlenku nerozváděl a soustředil se na probíhající obřad. Dnes je na programu něco úplně jiného než budoucí obchody!

Už se blíží nejdůležitější žena mého života, aby byla konečně opravdu moje. Krásná, přitom vůbec ne domýšlivá, jak se sluší a patří na její budoucí postavení. Jsem skutečně šťastný člověk!

„Tímto vás prohlašuji za muže a ženu. “

„Teď smíte nevěstu políbit,“ dodal kněz ještě povinnou klauzuli, i když samozřejmě dobře věděl, že Irena a Franz už spolu mají dítě.

Ireniny oči zářily za jemným závojem jako dva jiskřivé safíry. Franz ji vzal něžně do náruče a vyměnili si vroucný polibek. Rázem zapomněli na těžká léta plná zklamání a odříkání. V tom okamžiku cítili oba jen čisté, nefalšované štěstí.

Zatímco se dav hostí po skončení mše odebral ven, aby přivítal novomanžele před dveřmi kostela sprškou rýže a okvětních lístků, přistoupili svědkové a doprovodili Franze a Irenu do sakristie k potvrzení sňatku podpisem.

Franz i Irena si za svědka vybrali osobu, která v jejich životě zaujímala výjimečné postavení. Takoví chudáci. Irena tušila, co si asi hanlivě šeptá Matilda, když k nim se širokým úsměvem přistoupila přítelkyně Mína. Byla to ovšem právě Mína, která kdysi Irenu uvedla jako služku do Gerbanovy domácnosti a později jí veškerými svými úsporami pomohla k útěku. Franz ten dluh vyrovnal ve dvojnásobné výši teprve před několika týdny.

Irena krátce váhala mezi Mínou a Trudou Ludwigovou, svou dobrosrdečnou domácí během těžkých časů v Lambrechtu, kde pracovala za nejtvrdších podmínek v textilní továrně. Ale ujasnila si, že Míně vděčí ještě za víc než Trudě.

Teď přítelkyně přitiskla Irenu na svou plnou hruď a políbila ji na obě tváře. Potom ji odstrčila kousek od sebe a prohlédla si ji. „Ty máš ale nádherný náhrdelník. Co je to za kameny?“

Irena cítila, že se červená. „Smaragdy. Tchyně mi ho darovala k svatbě. Je to rodinný šperk, který se dědí z generace na generaci. Vlastně pro mě až moc cenný. “

„Bylo by ti milejší, kdyby ho dostala Matilda?“ nadhodila Mína pohotově.

Než mohla Irena odpovědět, zatahal ji Franz za rukáv. „Tak už konečně pojď, moje milá. Počasí je bohužel nepřívětivé a nemůžeme nechat naše hosty čekat před kostelem tak dlouho. “

Společně s farářem Karlem Kleinem vešli všichni tři za knězem do sakristie. Když skupinka po podpisu odcházela, farář od svatého Ulricha Franze ještě na chvilku zadržel. „Berte ohledy na tetu Otýlii. Dnes je to pro ni obzvlášť těžký den. “

Se smíšenými pocity si Franz vzpomněl, jak farář od sv. Ulricha četl také mši za bratrance Fritze, jediného syna Otýlie a Gregora, který padl v bitvě u Geisbergu. Neochotně přikývl.

Otýlie si to nezaslouží. Kdyby bylo po jejím, tak mě Prusové v rámci stanného práva na místě zastřelili.

Franz byl stejně jako jeho matka Francouz a táhl do války na opačné straně. Navíc jako civilista, za což byl trest smrti.

„Neboť nikdo z nás není bez viny. “ Farář si vyložil výraz na Franzově tváři správně.

Když Franz vzal Irenu pod paží a vedl ji ke dveřím kostela, poprvé dnes opět ucítil bodavou bolest v pahýlu nohy.

S lehkým povzdechem se Matilda dívala za paní Burgerovou, hospodyní z Altenstadtu, která také vyšla na ulici, ale odjížděla dřív, aby mohla dohlédnout na závěrečné přípravy bohaté svatební hostiny. Oslava se koná ve velkém slavnostním sále usedlosti, protože statek ve Schweighofenu, kde budou Franz a Irena nadále bydlet, nemá srovnatelné prostory.

Matilda chvíli v myšlenkách setrvala u všech dobrot, které ji očekávají a z nichž si bude muset pečlivě vybírat, aby neohrozila svou nově získanou štíhlou postavu. Tím si dočasně odvrátila pozornost od studeného počasí.

Dám si radši jelení paštičku, nebo lanýžový krém? Jako hlavní chod si musím chtě nechtě vzít pstruha, i když bych dala přednost kachně nebo hovězímu filé. Ale potom si místo toho dopřeju jako moučník aspoň roládu se šlehačkou místo nudného ovocného salátu.

V tu chvíli přivál dubnový vítr kroupovou spršku. „Kde tak dlouho vězí?“ stěžovala si Matilda a netrpělivě přešlapovala z nohy na nohu. „Tady to příšerně táhne. Ještě se všichni nachladíme. “

Ignorovala, že se její snoubenec zamračil. Stál na druhé straně uličky, vytvořené svatebními hosty pro novomanželský pár před portálem kostela, aby je mohli zasypat rýží a okvětními lístky.

Pauline, jíž nespokojenou poznámku adresovala, jen trochu posměšně stáhla ústní koutky. „Budou tu každou chvilku. A vzpomeň si, jak jsem ti dneska ráno doporučovala, aby sis oblékla něco teplejšího než tuhle štolu. “

„Když já nemám k těmhle šatům padnoucí kabátek,“ zahuhlala Matilda.

Pauline si odpustila poznámku, že k Matildiným šatům ze světlemodrého sametu by se hodil téměř každý kabátek. Ovšem zakryl by jí dekolt, jímž chtěla Matilda pravděpodobně oslnit svého snoubence.

Nejvyšší čas, aby se dostala pod čepec, vzdychla si Pauline v duchu. Svatbu museli už několikrát odložit, mimo jiné kvůli náhlé smrti Wilhelma v loňském pozdním létě. Ačkoliv Pauline o úmyslech Herberta Stockhausena nepochybovala, Matilda byla kvůli všem zdržením čím dál tím nervóznější.

„A co dáš jako svatební dar mně?“ přerušila teď s nespokojeným podtónem, který při takových příležitostech vždycky používala, proud matčiných myšlenek.

To je ale rozmazlená holka, proběhlo Pauline nechtěně hlavou. Pořád má jen nějaké nároky. A netuší, že na tomto světě existuje také odříkání.

Krátce si vzpomněla na smutný osud Emmy Schoberové, Ireniny přítelkyně v Lambrechtu, o kterém jí snacha teprve před nedávnem vyprávěla.

Emma nesmí na svatbu přijít. Manžel jí to zakázal, vysvětlila smutně, když si přečetla Emminu odpověď na své pozvání. Sebral jí dokonce peníze, které jsem poslala na cestu a hned je odnesl do nejbližší hospody.

Podívala se do Matildiných bleděmodrých očí, v nichž vedle obvyklé arogance spatřila také nejistotu, a dostala opětovně výčitky svědomí. Ačkoliv Wilhelm Matildu pořádně rozmazlil, byla možná dcera tak nesnesitelná proto, že ji odjakživa měla míň ráda než Franze.

Měla jsem ji vůbec někdy opravdu ráda? ptala se sama sebe. Už těhotenství bylo obtížné, nemluvě o nesnesitelných bolestech při porodu. Pauline zahnala nepříjemné vzpomínky a soustředila se na přítomnost.

„Myslela jsem na diamantový náhrdelník, který mi tvůj otec daroval jako svatební dar,“ odpověděla konečně dceři.

Matildin výraz se okamžitě uvolnil. „Z toho mám moc velkou radost, mami. V každém případě bych mu dala přednost před smaragdovým náhrdelníkem. Navíc je to cennější šperk. “

Než mohla Pauline něco odpovědět, vyšli Franz a Irena z kostela. Ozvalo se provolávání slávy, hosté jásali, rýže praskala na kamenné dlažbě, modré, růžové a bílé květy přistály na Irenině závoji a Franzově krempě cylindru.

Pauline zapomněla na rozhořčení nad Matildou a přistoupila s Fanouškem na ruce jako první, aby páru gratulovala.

„Přeju vám všechno dobré, po čem toužíte, děti moje. Ať vaše manželství zůstane až do konce života šťastné a spokojené. “

Spíš tušila, než opravdu slyšela, co Matilda zašeptala vedle ní stojící tetě Otýlii.

„Služka a panský synek! Jestli to bude opravdu klapat, to se teprve uvidí!“

Část první

Nepokoj

Kapitola 1

Vinařský statek u Schweighofenu

Říjen 1877

„Kam se poděl Fanoušek? Neviděl jste někdo Fanouška?“

Oba chlapci v prostých halenách a kalhotách, jaké nosí děti zemědělských dělníků, a s bosýma nohama v hrubých dřevácích, zavrtěli hlavou. Ireně se na okamžik zdálo, že se vyhýbají jejímu pohledu. Ale mohlo to být tím, že se před paní domu stydí.

S dvojčaty Sofií a Klárou, každou za jednu ruku, přešla dvůr statku ve Schweighofenu směrem k hospodářským budovám. O svého nejstaršího vážnou starost neměla. V posledních dnech se Fanoušek často vytratil na vinice a pomáhal sběračkám při sklizni hroznů.

Ovšem měl mi to říct dopředu, pomyslela si rozzlobeně. To mi předevčírem svatosvatě slíbil, když nepřišel včas k obědu.

Rozhodla, že si se svým šest a půlletým synkem tentokrát důkladně promluví a potrestá ho dnem domácího vězení. Ačkoliv věděla, že to Fanouška, který měl rušnou dobu spojenou s vinobraním nadevšechno rád, bude hodně mrzet.

V tu chvíli malá Klára zakopla a skoro upadla na hrubém štěrku dvora, kdyby ji Irena instinktivně včas nevytáhla za ruku nahoru. Přitom ale její ručičkou silně cukla, takže se malá stejně rozplakala.

„Ale zlatíčko!“ Irena pustila Sofii, sedla si do dřepu a vzala Kláru do náruče. Ta ještě chvíli hlasitě vzlykala, ale záhy se uklidnila a nechala si od maminky vyčistit nos.

Mezitím o deset minut starší Sofie přešlapovala netrpělivě z nohy na nohu. „Uplakánek, uplakánek,“ posmívala se sestře.

„Pšt, “pokárala Irena holčičku mírně. „Kláru bolí ruka, protože jsem ji za ni musela silně zatáhnout, aby neupadla. “

Sofii to nepřesvědčilo a jen vzdorně zavrtěla hlavou.

Irenu nepřestávalo udivovat, jak jsou obě děvčátka rozdílná. Před pár dny oslavila dvojčata už třetí narozeniny.

Ačkoliv se Irena během těhotenství trochu divila, jak velké a neforemné má břicho, zůstalo dokonce porodní bábě až do narození Kláry utajeno, že se v něm skrývá ještě jedno dítě.

„To máte z toho, že jste nezavolali doktora,“ dovolila si po porodu Rosa, která jako bývalá zdravotní sestra byla porodní bábě k ruce, pokárat Irenu a Franzovu matku Pauline. „Kdoví, co se všechno mohlo stát. “

Rosa nemohla tušit, že Irena měla dobrý důvod neobracet se na známého porodníka z Weissenburgu doktora Etienna. Svého času chtěl tenhle zkorumpovaný lékař za knížecí odměnu od Irenina otce Wilhelma provést Ireně ilegální potrat. A volat doktora z Landau jí připadalo zbytečně nákladné.

„Zapomeňte na to, Roso,“ uklidňovala Pauline bývalou pečovatelku z ústavu pro choromyslné v Klingenmünsteru. Za její loajalitu v posledním roce pobytu vzala Pauline Rosu po svém propuštění s sebou do Schweighofenu jako komornou. Navíc neštovice zohyzdily pečovatelku natolik, že nemohla být v ústavu dál zaměstnaná. „Naštěstí všechno dobře dopadlo. Pomozte mi teď miminka vykoupat, ať se nemusí Irena namáhat a nejdřív se pořádně vyspí. “

Rosa sice něco zabručela, ale poslechla.

Zdálo se, že obě holčičky jsou od prvního okamžiku naprosto odlišné. Sofie hlasitě křičela a hned hltavě pila, Klára vydala jen tiché zakňourání a z nabízeného prsu sála spíš váhavě.

Také vnějškově se už od narození podobaly jen málo. Sofie se narodila podstatně větší a víc vážila. Ve třech letech přerostla sestru o pět centimetrů, v decimálních jednotkách zavedených v bavorské Falci teprve nedávno.

Obě měly sice tmavé vlasy, ale Sofie zdědila tatínkovy kudrny a k tomu Ireninu hustou hřívu. Klářiny vlasy byly řídké a bylo obtížné je splétat do copánků. Jako by jí to příroda chtěla vynahradit, měla Klára stejné safírově modré oči jako matka. K Irenině nevoli byly naproti tomu Sofiiny oči stejné jantarové barvy jako oči nemilované tety Otýlie.

Povahou se dvojčata lišila ještě víc než zevnějškem. Sofie byla jako Fanoušek velmi průbojná, ačkoliv syna měla Irena z prvních let života v paměti spíš jako klidné dítě. Tenkrát chlapeček možná cítil, jak jsem často byla na pokraji sil, domnívala se, když musela opakovaně nynější Fanouškovu akčnost brzdit.

V každém případě byly obě starší děti živé a na svůj věk výjimečně chytré. Někdy až příliš.

Klára zůstala malým křehkým stvořením, jakým byla při narození. Váhavá, úzkostlivá a často uplakaná. Jako kdyby jí Sofie odebrala energii už v mateřském těle, postěžovala si Irena Franzovi.

Tchyně Pauline měla pro povahové založení dvojčat jiné vysvětlení. „Pro mě se v obou zrcadlí dvojí charakter tvé matky Sofie. Z mladé dívky, kterou jsem znala, než přišla do jiného stavu, prýštila radost ze života a energie. Teprve když se vrátila z porodnice, byla často smutná a bez odvahy. “

Také ve jménech holčiček se odrážel tenhle protiklad. Od začátku bylo jasné, že se jedna z holčiček bude jmenovat po Irenině matce Sofie. A když k tomu přišlo druhé děťátko, pojmenovala je Irena spontánně Klára. To bylo matčino krycí jméno v porodnici, jak se dozvěděla při návštěvě sirotčince v Heidelbergu od současné vedoucí sestry Agnes.

Franz a Irena milovali své tři děti přes všechny rozdíly z celého srdce. Fanoušek navštěvoval velmi úspěšně obecnou školu v Altenstadtu. „Za nějaké čtyři roky ho můžete dát do internátu,“ předpovídal učitel. „Když se bude i nadále tak rychle učit, mohl by jít na gymnázium už po třech letech. “

Irena se na budoucí odloučení dívala se smíšenými pocity. Už teď si Fanouška vzhledem k vinobraní a s tím souvisejícími školními prázdninami moc neužila. Pořád se někde toulal s dětmi zemědělských dělníků a zajímal se o všechno, co se na statku děje. K velké Franzově radosti.

Irena cítila naproti tomu často lítost. Děti rostou tak rychle. Protože další k nim už asi nepřibudou, jak jí vysvětlil ženský doktor v Landau, když ho před rokem navštívila. Po dvojčatech to prý bývá velmi častý případ.

Sofie ji teď zatahala za sukni. „Půjdeme už dál?“ zakňourala. „Chtěly jsme jít do stájí. “

Zrovna když se Irena zvedla z nepohodlného dřepu a protáhla si bolavé údy, uviděla přicházet správce Nikolause Kernera.

„Nevíte náhodou, kde se zase toulá Fanoušek?“ chytila příležitost za pačesy.

Kerner zavrtěl hlavou. „Naposled jsem ho viděl ve velkém sklepě. Ale to bylo aspoň před dvěma hodinami. “

Ireně se lehce sevřel žaludek.

„Takže se nevydal s kolonou na vinobraní?“

„Myslím, že ne. Ale nedělejte si starosti. Kluci v tomhle věku se pletou všude. Fanouškovi se nic nestane. Dobře že vás vidím, váš muž chce, abyste se zúčastnila našeho jednání. “

„To ne,“ zakvílela Sofie.

„Copak je, maličká?“

Irena si povzdychla. „Slíbila jsem dcerkám, že se podíváme do stájí. Prý se tam zrovna narodili králíčci. “

Kerner se usmál. „To je pravda, paní Gerbanová. Mám nápad,“ obrátil se k Sofii a přisedl si k ní na bobek. „Co říkáš tomu, kdybych požádal podkoního Alberta, aby vám králíčky ukázal? A maminka se může účastnit naší schůzky. “

„To je výborný nápad,“ přikývla Irena. Také Sofiina tvář se hned rozjasnila.

„O co jde?“ zeptala se Kernera o chvíli později, když viděla, jak se holčičky ubírají v doprovodu Alberta ke stájím.

„Vašemu manželovi doručili teprve dnes ráno telegram, že po cestě do Hamburku musí hned pokračovat do Berlína. Dostal tam velmi lukrativní kontakt na místního velkoobchodníka s vínem, který dokonce dodává na císařský dvůr. Asi se stačí vrátit až na závěrečné vinobraní, a proto si přeje, abyste byla v jeho nepřítomnosti zasvěcená do všeho, co je tady třeba udělat. “

Pokud se Nikolaus Kerner zlobil, že mu v tom směru Franz dostatečně nedůvěřuje, nedal na sobě nic znát.

Možná však Kerner tuší, o co Franzovi skutečně jde, uvažovala Irena na cestě do lisovny, kde se mělo setkání konat. Franz si všiml, že se necítím užitečná a chtěl by mě zaměstnat, když je teď tak často na cestách. Zároveň ví, že se nechci vměšovat do provozních záležitostí statku. To jsem už dala na předchozích schůzkách dostatečně jasně najevo.

„Potřebuju ještě druhou sadu vzorků s lahvičkami vína. Můžete mi je prosím opatřit, Hagere?“

Sklepmistr přikývl. „To se rozumí samo sebou, pane Gerbane. Po schůzce vzorky vlastnoručně naplním. “

„Dobře, rád bych totiž odjel do Hamburku už nočním vlakem. Abych ho v Landau stihl, musím odsud vyrazit nejpozději ve čtyři odpoledne. “ Franz vytáhl kapesní hodinky a netrpělivě se na ně podíval. „Když mi ujede weissenburgský vlak, tak noční spoj v Landau nestihnu. Co máme tedy ještě k projednání?“

„Je teprve jedenáct,“ uklidňoval ho sklepmistr. „Určitě co nevidět přijdou. “

V tu chvíli Nikolaus Kerner skutečně otevřel Ireně dveře do lisovny. Uvnitř byla zima a Irena si přitáhla šál kolem ramen. Franz k ní přistoupil a letmo ji políbil na tvář.

„Díky, žes přišla. Musím bohužel odjet dřív, než jsem myslel, tedy už dneska odpoledne. Postaráš se prosím, aby mi včas zabalili věci na cestu?“

„Určitě. Hned jak se vrátím na statek, oznámím to paní Burgerové. “

Bývalá hospodyně v panském domě v Altenstadtu je poprosila už před dvěma lety, jestli by se nemohla přemístit do Schweighofenu. Od té doby vládla místní domácnosti se svou osvědčenou pečlivou rutinou.

Před zaměstnanci se Irena zdržela dalších komentářů, ale podle zamračeného čela Franz poznal, že se zlobí.

„Naskytla se nečekaná příležitost,“ vysvětlil proto, když dovedl ženu na místo na hrubé dřevěné lavici, na niž předtím Hager položil několik polštářků. U téměř deset metrů dlouhého stolu obědvala v době vinobraní domácí čeládka doplněná dělníky zvenku, protože prostory na statku byly pro takové množství pomocníků příliš malé. Také velký bufet pro slavnost vinobraní, které slavili každým rokem na závěr sklizně, bude připravený tady.

V místnosti byl výrazně cítit rmut. Kolem stěn stály obrovské přikryté dřevěné sudy, v nichž se nacházely vylisované červené hrozny. Na rozdíl od bílého vína musely kvasit několik týdnů, aby víno ze slupek získalo tmavočervenou barvu.

Když se Irena posadila, Franz pokračoval. „Za nepatrnou provizi, kterou mu navíc zaplatím, jen když se obchod uskuteční, mi Meisel,“ – Irena jméno Franzova obchodního partnera v Hamburku znala – „zprostředkoval kontakt k firmě Blauberg a synové. Je to jeden z nejdůležitějších obchodníků s vínem v hlavním městě. Dodává dokonce na císařský dvůr. “

Irena přikývla. „To mi už Kerner vysvětlil,“ přerušila Franze a její nadšení se očividně drželo v mezích.

„Takže si dovedeš představit, co pro nás taková šance znamená. “ Franz se snažil Irenin chybějící entuziasmus ignorovat. „Pokud se mi podaří uzavřít obchod s Blaubergem, můžeme se konečně dívat klidně do budoucnosti. Krize, za kterou byl odpovědný můj zesnulý otec, by tím měla být jednou provždy zažehnaná. “

Irena znovu přikývla. Na rozdíl od správce Nikolause Kernera a sklepmistra Johanna Hagera, kteří nadšením přímo zářili, působil její úsměv vynuceně.

Franz to pochopil správně, ale pokusil se svůj hněv spolknout. Ne že by mu Irena nepřála úspěch, vždyť z toho měli užitek všichni.

* * *

Už v době před svatbou se začal zabývat obchodem, protože statek mohl bez váhání svěřit Kernerovi a Hagerovi. Jinak tomu bylo se strýčkem Gregorem, který dočasně vedl obchod s vínem po Wilhelmově smrti, dokud ho Franz definitivně neposlal s velkorysou penzí do důchodu.

Franz se hned na začátku rozhlédl po trhu s vínem a rychle opustil vyšlapané, i když osvědčené cesty nevlastního otce. Momentálně dodávalo vinařství Gerban jen asi polovině bývalých zákazníků a v kamenných obchodech se prodávalo pouze ve Weissenburgu a Landau.

Místo toho Franz převzal v Německé říši stejnou metodu, kterou otec zvolil jen pro obchody v Evropě a v zámoří: zásoboval sudovým vínem, ale také doposud vzácným vínem v láhvích, velkoobchodníky ve všech spolkových zemích. Jako dřív mu zůstaly coby zákazníci říšské vojenské oddíly umístěné v Alsasku a bavorské kasárny v Landau.

Obrat statku se tím už za několik let po Wilhelmově smrti zdvojnásobil. Franz se ukázal jako schopný obchodník i v jiném směru: místo aby svým věřitelům, štrasburským bratrancům a francouzské mateřské přítelkyni Marianne Sergeové, splácel půjčku, kterou mu v roce 1873 vypomohli, aby mohl zabránit nejhorším důsledkům chybných spekulací s nemovitostmi nevlastního otce, nabídl jim podíl na zisku, pokud své peníze nechají i nadále v obchodě. Všichni zúčastnění souhlasili a v tomto roce budou moci poprvé počítat se ziskem.

Franz byl zvlášť pyšný na to, že se mu přes škody způsobené nečasem před čtyřmi lety podařilo vyrobit potřebné množství vína, dokonce vína špičkové kvality. Při tom pomohl vynikající nápad Johanna Hagera vytvořit druhově čistá špičková cuvée z hroznů ze Schweighofenu a dalších dokoupených hroznů z vinic jižní Falce.

Především ročník 1873, kdy se i ostatní vinařské statky v jižní Falci potýkaly s vysokými ztrátami při sklizni v důsledku špatného počasí, představoval pro Gerbanovy vzhledem k nedostatečnému a velmi žádanému množství vína na trhu, zlatý důl. Zákazníci mu trhali jeho ryzlinky a pozdní burgundské z rukou. Ale i méně oblíbené druhy jako kořeněný tramín, šedé a bílé burgundské a sylvánské a červený portugal dosáhly na trhu nejvyšších cen.

Hned v dalším roce se Franz rozhodl rozšířit pěstování ledového vína. Koupil se ziskem za ročník 1873 každý prostor vhodný pro vinice, který byl k dispozici v okruhu Schweighofenu, a o rok později hodně riskoval, když nechal hrozny viset až do ledna. Štěstí mu však přálo a odměnilo ho nejtužší zimou v posledním desetiletí. Tohoto jedinečného vzácného ledového vína si nejdřív všimli říšští velkoobchodníci a rozšířili reference o špičkových vínech Gerban uvnitř branže.

Radost z úspěchu ovšem občas Franzovi kalily hořké kapky. Byl teď téměř každý měsíc mnoho dní na cestách po celé říši, a dokonce v sousední cizině, mimo jiné v Belgii, Holandsku a Rakousku. Navštěvoval vinařské trhy nebo velkoobchodníky, kteří o jeho víno projevili zájem, a tím prodej čím dál tím víc rozšiřoval.

Po návratu musel často pozdě do noci zpracovávat, co se mezitím nahromadilo v účtárně ve Weissenburgu, a měl pro Irenu a rodinu málo času. Franze to moc mrzelo, ale nevěděl, jak by to měl změnit. Domy v Altenstadtu a Schweighofenu byly zatížené hypotékami, které si svého času vzal Wilhelm. Franz mohl sice poměrně nízké úroky splácet bez problémů, ale chtěl celou dlužnou částku zaplatit co možná nejdřív.

Irena byla stejně jako dnes stále víc roztrpčená jeho častou nepřítomností. Bohužel neměla ani nejmenší chuť ho při obchodech s vínem podporovat. Naopak, vyhýbala se kanceláři ve Weissenburgu, jak jen mohla, protože tam ji kdysi Wilhelm Gerban na několik týdnů zavřel, aby ji donutil k potratu Fanouška.

Ani v domácnosti ve Schweighofenu se pro ni nenašla práce. Franzova matka převzala samozřejmě vedení domácnosti v době Irenina obtížného těhotenství a porodu. Od té doby se k ní před dvěma lety přidala i paní Burgerová a společně znovu vytvořily perfektně sehrané duo, které v klidu a profesionálně řídilo už kdysi domácnost v Altenstadtu během Franzova dětství a mládí.

Ireně tedy zbyly na starost jen tři děti. Podle očekávání se zdráhala najmout chůvu a starala se o ně sama. Ale ani to ji už mezitím úplně nenaplňovalo.

Fanoušek vyrostl a byl často z domu pryč na statku, kde si hrál s dětmi zemědělských dělníků. Také Sofie byla čím dál tím samostatnější a prosila bratra, aby ji vzal na své výpravy s sebou. Jindy pomáhala, seč jí dětské síly stačily, ve stáji nebo v kuchyni, přičemž, aniž to tušila, jen překážela, ale všichni ji nechali, protože byla tak roztomilá. Jen Klára ještě visela na máminých sukních. Franz si den za dnem jasněji uvědomoval, že Irenina činorodost potřebuje ventil. Proto v poslední době uskutečňoval nápad, který ji měl přimět, aby se víc starala o záležitosti statku, a sice trvale, nejen v jeho nepřítomnosti.

Pokud Hansi Krüger bude i nadále tak dobře pokračovat, mohl bych udělat z Kernera vedoucího vinařství. To by mi umožnilo obchody dál rozšířit.

Zatím však Irena reagovala na jeho snahu zasvětit ji do fungování vinařského statku jen zdrženlivě, i když všechny úkoly, kterými ji pověřil, svědomitě plnila. Dnešní pokus měl mít větší váhu než ty předchozí. Chtěl Ireně předat odpovědnost během nejdůležitějšího ročního období, vinobraní. Třeba tím konečně přeskočí jiskra.

„Tak tedy s tímto ročníkem máme velké plány!“ podíval se Franz kolem sebe vyzývavě. „Chci se odvážit dalšího experimentu. “

Johann Hager, který s Franzem tuhle myšlenku už probíral, se usmál. Irena a Kerner působili napjatě.

„Zatím jsme obírali bobule před lisováním jen pro naše špičková vína. Teď bych se chtěl pokusit zušlechtit také šedé burgundské a kořeněný tramín. “

Ireně se rozsvítilo. „Aha, tak proto ještě stojí vozík na mošt v kůlně. Už jsem se tomu divila. “

Franz s úsměvem přikývl.

„Ano, nechám dneska zpracovat na mošt jen hrozny sylvánského a bílého burgundského. Zbylá sklizeň dorazí brzy odpoledne, hned tady na místě hrozny obereme a pár hodin potom vylisujeme. “

Takzvané obírání, tedy oddělování hroznů od stopek, byla namáhavá práce. Ale vyplatila se, protože se tím předešlo tomu, aby se hořké látky ze stopek a především z listů a další cizí částice přimíchaly do moštu, což samozřejmě nebylo žádoucí.

„Sám jsem našel pět dalších dělnic, které při obírání pomohou,“ usmál se na Irenu. „Fanoušek může taky pomoct. Slíbil jsem mu denní mzdu pět feniků. “ Od jisté doby platila také v porýnském Bavorsku, jak se teď říkalo Falci, a v Alsasku, nová německá měna, marky a feniky, které nahradily guldeny a krejcary.

„Kde je vlastně Fanoušek? Neviděl jsi ho někde?“ Irenin hlas zněl rozčileně.

Franz nakrčil čelo a přemýšlel. „Po snídani mi řekl, že se chce podívat, jak se čistí sudy. Víc nevím. “

„Tam taky byl,“ potvrdil Kerner. „Viděl jsem ho dnes ráno ve velkém sklepě. “

„Po schůzce se po něm hned podívám,“ uklidňoval správce Irenu. „Kdyby se mu něco stalo, už bychom to dávno věděli. “

Franz se opětovně podíval na hodinky. „Budu tedy pokračovat. V tomto roce se obvyklým způsobem bude sklízet jen sylvánské, bílé burgundské a portugal. Hned na vinici je v mlýncích předlisujeme a mošt naplníme do sudů, které dopravíme sem. Potom se rmut a mošt lisováním oddělí a moštem se naplní velké dřevěné sudy k fermentaci. Kromě portugalu, samozřejmě. Ten musí kvasit na rmutu. “

Sklepmistr Johann Hager zvedl ruku. „Můžu něco navrhnout, pane Gerbane?“

Franz sice vypadal překvapeně, ale přikývl.

„Samozřejmě, Hagere. Zatím se všechny vaše návrhy osvědčily. “

„Co byste řekl dalšímu experimentu s hrozny portugalu?“

„A jaký by to měl být experiment?“

„No, jednoho dne došlo na statku, kde jsem pracoval před Schweighofenem, k nehodě. Neinformovaný pomocník při sklizni naplnil předlisované hrozny portugalu už po několika hodinách do lisu, jak byl zvyklý u bílých hroznů. Z lisu vyšel světle červený mošt. Vlastník statku zuřil a chtěl mošt vylít. Nakonec ho nechal zpracovat na domácí víno. “

Hager se odmlčel.

„A co dál?“ Franz najednou tušil, kam Hager míří. „Neříkejte, že ta břečka ještě navíc dobře chutnala. “

„Přesně tak. Vzniklo tím lehké osvěžující víno růžové barvy,“ potvrdil Hager. „Měl jsem ho rád, a především moje žena o něm dodneška horuje. “

„A vy mi chcete navrhnout, abych takové nepovedené víno vyráběl? S pečetí známého vinařského statku Gerban?“

„Stálo by to za pokus. Pro začátek bychom mohli zpracovat jenom půl vozu. Když víno nebude dobré, není to velká ztráta. Když bude chutnat dobře, měli bychom v příštím roce další novinku. “

„A jak mám takové víno ocenit? Jako experiment, nebo chybu při fermentaci červeného vína?“ Franz zůstával skeptický.

„Jako starý recept z francouzských klášterů. Tam se takové víno vyrábělo už ve středověku. Informoval jsem se o tom. “

Franz se začal vesele usmívat. „Tak to zkusíme podle vaší rady. Myslím, že vezmeme portugal z vinice u Schweigenu. “

„Celou vinici?“ zeptal se Kerner nevěřícně. „To jsou aspoň tři vozy, spíš ještě víc. “

„Přesně tak. Odvážnému štěstí přeje. Ale budeme potřebovat nové sudy. Máme ještě nějaké?“

Kerner přikývl. „Sudy na pět vozů máme ještě v rezervě. Ovšem musíme hned objednat nové. “

Franz se obrátil na Irenu. „Vezmeš si to na starost, moje milá? Mohla bys zajet s Hansim Krügerem k Mínině muži Ottovi do Schweigenu a přitom navštívit svou dávnou přítelkyni. “

Poprvé během celé schůzky se Irena upřímně usmála. „Samozřejmě to udělám moc ráda a vezmu s sebou na výlet i dcerky. Sofie na kmotře jen visí a Kláře se tam taky líbí. “

Zbylé body Franz probral co možná nejrychleji, jednak proto, že před odjezdem do Hamburku musel ještě ledacos vyřídit, jednak proto, že frustrovaně zpozoroval, že Irena hned zase ztratila zájem. Ještě se tak dozvěděl, že množství a kvalita hroznů z vinic, které nově osázeli po zničujících bouřkách, vypadá překvapivě velmi dobře. Stejně jako mošt ze všech starých vinic, které dosud sklidili, vykazoval dobrou až velmi dobrou sladkost. Johann Hager předložil Franzovi aktualizovanou tabulku hodnoty cukernatosti moštu, které sám toho rána zjistil na moštoměru Oechsle.

„Vyměňujte si, prosím, vzájemně všichni tři informace o situaci a podávejte mi telegraficky zprávy,“ zakončil Franz diskuzi o položkách agendy. Upustil přitom od původního záměru pověřit Irenu, aby mu zprávy podávala výhradně ona.

Jen u posledního tématu, které si nechal nakonec, se na ženu obrátil přímo. „Vrátím se až těsně před vinobraním, moje milá. Postaráš se s matkou a paní Burgerovou o všechny nutné přípravy?“

„Ovšem,“ souhlasila Irena, tentokrát bez úsměvu. „Pokud mi ty dvě nějakou práci vůbec přenechají. “

Ani jednomu z mužů u stolu neunikl hořký podtón v jejím hlase.

S Johannem Hagerem po boku spěchala ustaraná Irena o chvíli později přes dvůr. Nejdřív se krátce přesvědčila, že podkoní už odvedl dvojčata do Paulininy péče. Přitom se dozvěděla, že po Fanouškovi stále není ani stopy. Zneklidněla ještě víc, když viděla, jak se na statek vracejí první sběračky, aby začaly s obíráním hroznů, a ty potvrdily, že Fanoušek s nimi dneska na vinice nejel.

„Kde jen může být? Co když nedej bože někam spadl a zranil se!“

„K tomu by muselo dojít ve velkém sklepě a hned bychom si toho všimli. Koneckonců jsme dnes ráno čistili sudy,“ namítl Hager. „Samozřejmě vás teď do sklepa doprovodím, abychom měli jistotu,“ předešel Irenině prosbě.

Na kluzkých schodech, osvětlených jen několika petrolejovými lampami, které vedly do největšího podzemního sklepa na statku, podal Ireně ruku jako oporu. Oči jí jen pomalu přivykaly temnotě.

V přední části sklepa vládl živý ruch, který Irena hned neuměla zařadit. Před dvěma obrovskými sudy stáli výrostci, téměř ještě děti, a něco dovnitř sudů dávali. Když se přiblížili, poznala, že to jsou mycí houby a vyždímané ručníky.

„Co se tady děje?“ zeptala se sklepmistra.

„Sudy se musí zevnitř vyčistit, než je naplníme čerstvým moštem. “

„Zevnitř? A jak to probíhá?“

Hager jí ukázal zblízka první sud, na němž práce právě probíhaly. „Vevnitř je chlapec, který se protáhl těsným otvorem, a sud čistí. Dospělý muž by se tam nevešel. “

V tu chvíli skutečně vykoukla z díry vytvořené vyjmutými dýhami blonďatá čupřina chlapce, kterého se Irena ráno ptala po Fanouškovi.

„Děti?“ zeptala se nevěřícně. „My na našem statku zaměstnáváme na takové práce děti?“ Zlobila se sama na sebe, protože jí to očividně doposud ušlo.

Sklepmistr se na ni překvapeně podíval. „Děti přece pomáhají při sklizni odjakživa, paní Gerbanová. Tak to ve Falci chodí. Kvůli tomu mají školní prázdniny. “

„To vím,“ vpadla mu do řeči. „Ale myslela jsem, že se dětská práce omezuje na sklizeň vína. “

„V téhle době zaměstnáváme některé starší chlapce na čištění sudů,“ pokračoval Hager bez rozpaků. „Také to je zvykem a pravidlem odjakživa. “

Irena se na chvíli zamyslela. Nepříjemně jí to připomnělo dobu, kterou strávila jako dělnice v továrně, kde děti musely kromě jiného čistit vnitřek pecí, jimiž se poháněly parní stroje.

„Pevně doufám, že se při všech těch činnostech děti nepřetěžují,“ namítla ještě.

„To se rozumí samo sebou,“ odpověděl Hager. „Každé dítě pomáhá podle svých sil. Ty nejmenší při sklizni jen sbírají ze země spadlé hrozny nebo pomáhají při obírání. Větší děti hrozny spolu s dospělými otrhávají. Čištění sudů je u kluků dokonce ta nejoblíbenější činnost. A taky nejlukrativnější. Váš manžel platí deset feniků za vyčištěný sud. “

Než mohla Irena něco odpovědět, blonďatý chlapec ze sudu vylezl. „Hej, Konráde, pojď sem,“ zavolal ho k sobě Hager.

Chlapec se váhavě přiblížil. Jeho tvář vypadala ve světle lampy jako zosobněné špatné svědomí. „Nevíš, kde by mohl být Fanoušek?“

Chlapec ukázal směrem na dlouhou řadu sudů, které se ztrácely v temnotách vzadu ve sklepě. „Tam jsem ho dneska ráno viděl naposled. “ Poslední slova zapípal.

Hager teď také pojal nedůvěru a chytil kluka za ucho. „Kde to bylo? Ukaž nám to. “

Irena si už vzala jednu z lamp, které stály před sudem, a spěchala dopředu.

Najednou uslyšela z dálky tiché ťukání. Když přišla blíž, nikde Fanouška neviděla, ale ťukání bylo pořád hlasitější, až konečně zaslechla vzlykot. Zdálo se, že přichází zevnitř jednoho sudu.

„K čertu,“ zaklel Hager navzdory své obvyklé zdvořilosti v přítomnosti dam. Potom klukem, kterého táhl za sebou za ruku, zatřepal. „Snad jste tam Fanouška nezavřeli?“ Dítě bojácně přikývlo.

„Zůstaň tady stát a nehni se z místa,“ poručil Hager, poklekl před sudem a uvolnil několik dýh ve spodní části sudu. Za chvíli sevřela Irena svého chvějícího se a vzlykajícího synka v náruči.

„Co se stalo, zlato?“ zeptala se ho jemně, když se Fanoušek trochu uklidnil.

Syn popotáhl. „Chtěl jsem se podívat, jak to vypadá v sudu. Konrád, Martin a pár ostatních mě pustili dovnitř, ale potom díru zase zavřeli. “

Hager se otočil ke Konrádovi a dal mu mlaskavou facku. „Copak jste se úplně zbláznili? Vždyť se tam to dítě mohlo udusit!“ zařval.

„Byl to Martinův nápad,“ bědoval kluk a držel si tvář, na níž se objevilo pět obtisknutých sklepmistrových prstů. „Chtěli jsme Fanouška pustit ven nejpozději po obědě. “

Hager znovu zvedl ruku, ale Irena, která se mezitím vzpamatovala, ho chytla za paži. Potom se sklonila ke Konrádovi.

„A pročpak jste tam Fanouška zavřeli?“

Teprve teď se chlapec rozplakal. Po tváři mu stékaly velké slzy. „Martin se naštval kvůli tomu, že se Fanoušek chlubil se svou mzdou. Tvrdil, že za obírání hroznů dostává za den pět feniků. S těmi penězi si může dělat, co chce, jak říkal. Koupit si hračky nebo sladkosti. My za práci nedostaneme vůbec nic, protože si rodiče náš výdělek nechávají. Přitom je Fanoušek už i tak bohatý, a my nemáme nic. “

Přes rozhořčení nad kouskem, který kluci Fanouškovi provedli, to Irenu zasáhlo.

Ačkoliv zemědělští dělníci na Gerbanově statku měli díky Franzově iniciativě lepší bydlení a vyšší mzdy než jinde, přesto byly rodiny pořád ještě velmi chudé. Zvlášť proto, že měly spoustu dětí.

Najednou ji něco napadlo. „Chci, aby se všechny děti, které dneska pomáhaly při sklizni, dostavily v šest večer do lisovny. “

Na zpáteční cestě do domu si v duchu ještě přepočítávala zásoby. Aspoň pro dnešek by to mělo stačit. Franz jí toho přivezl ze svých četných cest spoustu.

„Chtěl bych se omluvit všem, kterých jsem se svým vychloubáním dnes ráno dotkl. Už se to nestane. “

Irena sledovala dojatě svého téměř sedmiletého syna, který po dlouhém rozhovoru souhlasil, že tuto malou omluvu přednese. Potom předstoupila před zástup dětí ona.

Shromáždilo se tam asi dvacet kluků a děvčátek v obnošených, mnohonásobně spravovaných halenách nebo zástěrách a v dřevácích. Nejmladší nebyli o moc starší než Fanoušek, nejstarším bylo přibližně jedenáct nebo dvanáct let jako Martinovi, který byl strůjcem spiknutí proti jejímu synovi. Nervózně šoupal nohama sem a tam.

„Přesto nebylo správné, že několik kluků zavřelo Fanouška do sudu, ve kterém jsme ho našli až po hodinách hledání. On i já jako jeho matka jsme přestáli spoustu strachu. Očekávám proto od těch, kteří jsou za to odpovědní, omluvu. “

Podívala se vyzývavě na Martina. Ten váhavě předstoupil, za ním Konrád a další tři chlapci. „Moc mě to mrzí. “ Martin zněl opravdu kajícně. „Nevěděli jsme, že v takovém sudu časem dojde vzduch. “ Podíval se na Fanouška a uklonil se. „Omlouvám se ti. “

Fanoušek přikývl a hledal Irenin pohled.

„Přijímáš Martinovu omluvu?“ zeptala se synka.

Fanoušek znovu přikývl.

„Tak mu podej ruku,“ vybídla ho.

Když se i ostatní chlapci za tu nezbednost omluvili a Fanoušek všem podal ruku, sáhla Irena za sebe do košíku.

„Vím, že za svou pomoc při sklizni vína nedostáváte peníze, protože je vaši rodiče potřebují, aby vám mohli koupit jídlo a oblečení. Proto přijďte každý večer po práci sem, a dostanete sladkost. Dneska pro vás mám čokoládu. Každé dítě dostane tyčinku. “

Zářící děti přicházely, aby si převzaly neobvyklou dobrotu. „Ještě nikdy jsem čokoládu nejedla,“ zapípala malá holčička se světlými copánky. Vzápětí se ukázalo, že není sama.

„Tak ať vám chutná. Ale vzít si sladkosti s sebou ven nesmíte. Musíte je sníst tady,“ zadržela Irena chlapce, který se už blížil ke dveřím.

Tuhle radu jí dal Nikolaus Kerner, když ho zasvětila do svého plánu. Pokud chcete pro děti udělat skutečně něco dobrého, musí váš dárek zkonzumovat na místě, řekl. Kdoví, kdo by jim to jinak sebral. Za tabulku čokolády by se možná v lecjaké hospodě dostalo pivo.

To Irena uznala. Dojatě sledovala, jak si děti nadšeně pochutnávají. Některé přitom dokonce slastně zavřely oči. Teprve když si olízly z prstíků poslední kousky, dovolila jim odejít.

„Takže zítra na shledanou, drahouškové. Poprosím kuchařku, aby udělala smetanové bonbony. Nebo koblihy, ještě nevím. “

Rozjásané děti vyběhly ven do večerního soumraku.

Mínin dům ve Schweigenu

Říjen 1877, o několik dní později

„Takže, vy dvě, nechcete se podívat, co se děje v dílně? Můj syn Otto vám všechno moc rád ukáže. A já a vaše matka si aspoň v klidu spolu promluvíme. “

„Jasně, teto Míno,“ zvolala Sofie a utřela si poslední drobečky máslového koláče z brady. Naproti tomu Klára, sedící Ireně na klíně, se k ní ještě víc přitiskla.

Sofie se na ni podívala a v návalu žárlivosti se zeptala: „Smím si teď, než Otto přijde, k tobě sednout na klín, teto Míno?“ Prosba byla pochopitelná, vždyť Mína byla její kmotra.

„Dneska radši ne, holčičko, jsem trochu nachlazená a nechci tě nakazit,“ odmítla Mína a zakašlala.

Sofie našpulila rty a obrátila se na Irenu. „Můžu tedy k tobě na klín?“

V tu chvíli přišel do kuchyně Otto junior, Mínin nejstarší nevlastní syn. Bylo mu skoro čtrnáct a pracoval jako učedník v bednářské dílně svého otce. Zatímco rychle polykal kousky máslového koláče, Irena se zeptala: „Co jim chceš v dílně ukázat? Budou tam určitě jen překážet. “

Otto zavrtěl hlavou, nejdřív spolkl koláč a potom odpověděl: „Nedělejte si starosti, paní Gerbanová, dám na obě dobrý pozor. Nejdřív jim ukážu, kde se dělají velké sudy. Potom je vezmu do učednické dílny. Otec mě pověřil, abych vyrobil malý soudek na pálenku. Tím se naučím, jak pracovat s dýhami. Ukážu holkám, jak se zastrkávají a železnými pruhy upevňují. Nakonec mi můžou pomoct při pomalování sudu. A pokud nám zbyde čas, podíváme se ve stáji na jehňátko. “

„Jé,“ zajásala opět Sofie, zatímco Klára se i nadále tiskla k Ireně. Ta dcerušku jemně postavila na doběla vydrhnutou podlahu. „Tak běžte s Ottou a nechte nás chvíli o samotě. “

Když všichni tři odešli z kuchyně, podívala se starostlivě na Mínu, která se zase rozkašlala. „Ten kašel je ale vytrvalý. Už se s ním trápíš od léta. Jinak se ti daří dobře?“

„Vede se mi výborně,“ ujistila ji Mína.

„Připadá mi, žes taky trochu zhubla. “

„Je mi dobře,“ tvrdila Mína důrazně. „Že jsem trochu štíhlejší, je jen dobře. Aspoň si nebudu muset rozšiřovat šaty na zimu. Radši povídej, jak se máš ty. “

Irena pokrčila rameny. „Stejně jako vždycky. Franz už zase odcestoval, tentokrát dokonce do Berlína. Pokud tam uspěje, tak se bude naše víno podávat u císařského stolu. “

„To je úžasné!“ zvolala Mína, což Ireně připomnělo, že ona sama ukázala zatím jen malé nadšení z této šance, která se vinařství Gerban nabízela.

„Ale tebe to netěší,“ dodala Mína střízlivě, když se podívala na její tvář, dřív než se opět rozkašlala.

Irena si povzdychla. „Přeju Franzovi úspěch a jsem na něj pyšná. Ale tolik mi chybí. Když není doma, cítím se osamělá a zbytečná.

„Máš přece děti,“ podivila se Mína.

„Samozřejmě, ty jsou moje veliká radost a pýcha. Ale přestože ještě pořád šiju dvojčatům veškeré oblečení, nezaměstná mě to na celý den. Děvčátka kromě toho po obědě spí a chtějí čas od času k babičce Pauline. Fanoušek je stejně celý den na statku. Sotva se dostaví přesně k obědu. Hraju si sice s holčičkami a čtu jim, ale…,“ zarazila se.

„Ale to ti nestačí,“ dokončila za ni Mína větu.

Irena přikývla.

„Teď máš přece konečně trochu času pro sebe. Nemusíš brzy ráno vstávat a pracovat pozdě do noci jako dělnice v textilce, můžeš si dělat, co tě napadne. “

Irena mlčela.

„Například si můžeš přečíst všechny knížky, jak sis to dřív tolik přála. Než přečteš celou knihovnu v Altenstadtu, uběhnou léta. “

„Máš pravdu, Míno. Ale od té doby, co paní Burgerová pracuje zase u nás ve Schweighofenu, už tam nejezdím ráda. Dřív mi vždycky připravila knížky, o něž jsem ji při předchozí návštěvě poprosila. S Otýlií a Gregorem jsem se tak téměř nesetkala. Dnes je to jinak. “

„A ty je zrovna ráda nevidíš. Tomu rozumím. Po tom všem, co způsobili tvé matce. “

„To je jen jedna stránka věci, Míno. Druhá je, že vůbec netuší, že jsem jejich neteř. Považujou mě i nadále za služku, která si polepšila. A nechávají mě to dostatečně pocítit. “

„Kromě toho nemám o knihách s kým mluvit, když Franz není doma,“ dodala ještě.

„A co tvoje tchyně Pauline?“

„Pauline je velmi laskavá žena. Krátce po mém příjezdu jsme spolu vedly spoustu upřímných rozhovorů. Ale mezitím už minulost nepatří k poutavým tématům. A tak sečtělá, jak jsem si kdysi myslela, Pauline taky není. Má jiné zájmy než já. “

„A jaké to jsou?“ pokračovala Mína ve vyptávání.

„Hraje na klavír a navštěvuje své staré známé. Když není práce v domácnosti, tráví celé hodiny pletením. Je skutečnou představitelkou své společenské třídy a nikdy nevedla jiný život. “

„Na rozdíl od tebe,“ konstatovala Mína.

Irena sklíčeně přikývla.

„Takže i tady platí staré přísloví: Dobře si rozmysli, co si přeješ, protože by se ti to mohlo splnit,“ prohodila přítelkyně s lehkou ironií.

„Já jsem nikdy nechtěla být vznešenou dámou,“ odporovala Irena. „Chtěla jsem jen být s Franzem, nic jiného. “

„Ale jedno bez druhého očividně nejde. “ Mína přemýšlela. „Ale pokud ti nepřijde zatěžko pracovat, proč se víc nezapojíš na statku?“

„Franz by byl rád,“ přiznala Irena. „Ovšem já vinařství vůbec nerozumím. Nikolaus Kerner a Johann Hager jsou na svém poli špičkoví odborníci. Tak dobrá jako oni nebudu ani za dvacet let. Nemluvě o tom, že by je určitě urazilo, kdybych se míchala do jejich práce. “

Jak mluvila, dostávala se do ráže. „Vidíš přece, i dneska sem se mnou přijel Hansi Krüger, aby s tvým mužem dojednal obchod. A já bych skutečně neuměla odlišit upotřebitelný sud od neupotřebitelného. Franz mi dělá tyhle návrhy, protože má špatné svědomí. Chce mě zaměstnat. “

„Myslí to přece dobře,“ namítla Mína.

Irena se hořce pousmála.

„Proč Franze nedoprovázíš na některých cestách? Zvlášť na tak zajímavá místa jako Berlín?“ přišla Mína na nový nápad.

„Na to jsem už taky myslela, když teď dcerky jsou dost velké, aby se o ně mohla pár dní starat Pauline. Ale Franzovi se to nelíbí. Argumentuje tím, že z pamětihodností ve městech, která navštěvuje, nic nevidí, protože se celé dny zabývá obchodem. A večer taky. Při pracovních večeřích s partnery dokonce získává ty největší objednávky. “

„A sama, protože jsi jeho žena, nesmíš nic podniknout. To se přece na manželku zámožného obchodníka s vínem a statkáře nesluší. “ Teď zněla Mína trochu sarkasticky.

Irena mírně přikývla. „Musela bych s sebou vzít Rosu, k níž jsem nikdy opravdu nepřilnula. Kromě toho by chyběla Pauline ve Schweighofenu. “

„Bože, je to všechno tak komplikované!“ Mína zakašlala a dala si doušek svého mezitím vychladlého čaje. „Mám uvařit nový?“ nabídla se.

Irena odmítla. „Děkuju, to mi stačí. Musím stejně být v šest zpátky ve Schweighofenu. “

„Aha,“ poznamenala Mína. „Takže dneska máš přece jen na práci ještě něco jiného než uložit děti do postele. “

Irena vyprávěla Míně, jak každý večer obdarovává děti zemědělských dělníků. Přítelkyně ji fascinovaně pozorovala.

„To je poprvé, kdy z tebe září nadšení, Ireno,“ řekla potěšeně. „Když jde o dobro dělnických dětí. “ Znovu zakašlala.

Irena ji vážně pozorovala. „Myslím, že kašleš víc než při poslední návštěvě. “

„Ale ne, to si jen namlouváš,“ odmítla její starostlivost Mína a rychle změnila téma.

„Jak se daří Emmě? Slyšela jsi o ní v poslední době?“

Irena samozřejmě Míně o smutném osudu své lambrechtské přítelkyně vyprávěla. Teď si povzdychla.

„Bohužel se jí vůbec nevede dobře. Georg přišel o práci, takže museli vyklidit byt. Emma se nejdřív s dcerami opět nastěhovala k Trudě. Jinak by se ocitli všichni na ulici. Ona sama je útrapami posledních let tak oslabená, že v továrně nemůže dál pracovat. Už to nezvládala ani v kojicí místnosti. “

Mína si odfrkla, což zaplatila dalším, tentokrát velmi silným, záchvatem kašle.

„Proč si nevezmeš Emmu a její dcerky k sobě do Schweighofenu?“ zajíkla se, když zase popadla dech.

„Georg to zakázal,“ odpověděla krátce Irena. „Zase hrozil tím, že jí vezme děti. Byla jsem osobně ve Weissenburgu u monsieur Payeta, abych zjistila, jaká je právní situace, jestli by to vůbec mohl udělat. Bohužel mi to Payet potvrdil. Georg může Emmu mlátit a dcery kvůli své závislosti na chlastu vystavit nejhoršímu strádání, ale jako hlava rodiny má přesto do toho co mluvit. Kdyby chtěl a dostal souhlas soudu, mohl by dokonce dcery bez Emmina souhlasu nabídnout k adopci. “

„To je strašné!“

„To máš pravdu,“ potvrdila Irena. „Takže posílám Emmě pravidelně peníze. Jednak proto, aby mohla Trudě přispívat na živobytí, ale především, aby se Georg mohl opíjet v hospodě. Doufám, že je potom aspoň nechá na pokoji. “

Obě ženy chvíli otřeseně mlčely.

„Ale dlouhodobé řešení to není,“ podotkla konečně Mína tiše.

„Jasně že ne!“ Irena se zase rozjela. „Ale co jiného máme dělat v zemi, kde zákony dávají mužům nad manželkami veškerou moc. Kde dělnice vydělávají za stejnou práci a stejný počet hodin třetinu toho, co dostává muž. Kde se pořád ještě ilegálně zaměstnávají děti, protože jejich rodiče nevědí, jak by je jinak uživili. Protože…“

Mína zvedla s úsměvem ruku a zastavila Irenin vášnivý projev.

„Teď už vím, v čem spočívá tvé pravé poslání a co by pro tebe mohl být ten správný úkol, který by tě zcela naplnil. Jen ještě nevím, jak to uskutečnit. “

Kapitola 2

Berlín

Poslední týden v říjnu 1877

„Hmm, s ovocnou příchutí a lehoučké je to vaše pozdní burgundské. Opravdu vynikající!“

Franzův protějšek si znovu přivoněl k červenému vínu, dal si další doušek a válel chvíli víno na jazyku. Potom je vyplivl do hliněného džbánu, který stál na stole v degustační místnosti nejznámějšího obchodníka s vínem v Berlíně Blauberg a synové.

„To mě moc těší, pane Blaubergu. Smím se zeptat, jak chutná červené víno vám?“ obrátil se Franz na druhého muže u naleštěného dřevěného stolu, zástupce ředitele Hermanna Gehla.

Arnold Blauberg, korpulentní podsaditý majitel firmy, byl jediný zbylý příslušník starobylé vinařské rodiny. Oba jeho mladší bratři padli v prusko-francouzské válce. Podle Franzových informací neměl ani syny, kteří by mohli v obchodě ve čtvrté generaci pokračovat. Blauberg byl už dlouho vdovec. V Berlíně se šířily fámy, že čtyřicátník s prošedivělými vlasy a baňatým, jemnými červenými žilkami protkaným nosem, o ženy moc nestojí.

O takové drby se Franz nestaral. Pověst vinařského domu byla dostatečně bezúhonná, aby mohl dodávat na císařský dvůr. A všechno ostatní považoval za soukromou záležitost vinaře.

Hermann Gehl, o němž se tvrdilo, že ho Blauberg brzy povýší na společníka, rovněž vyplivl víno do džbánu. „Vynikající, pane Gerbane. Skutečně prvotřídní. Avšak…“ Zarazil se.

Franzovi se rozbušilo srdce. „Avšak žádná skutečná senzace. Máme už v programu srovnatelná špičková vína z vinice v Deidesheimu. Chápete…“ Znovu se zadrhl a podíval se na Blauberga.

Ten našpulil pod pěstěným knírem rty. Kotlety mu sahaly jako u císaře Wilhelma až k límci košile.

„Ovšemže si vína v našem programu nesmějí konkurovat,“ souhlasil s partnerem. „Potřebujeme alternativy k vínům, která už okruhu vybrané klientely prodáváme, ne zaměnitelné produkty. A jak můj vzácný kolega říká, vaše červené je sice o trochu sametovější a chuťově bohatší než víno z Deidesheimu,“ zvedl sklenici proti světlu vycházejícímu z nástropní lampy, „a zdá se, že má také větší jiskru. Ovšem všimnou si toho naši zákazníci a ocení to? Většina z nich se sice považuje za znalce vína, ale…“ Blauberg se samolibě usmál a větu opět nedokončil.

„Navíc tucet láhví vína stejné značky z Deidesheimu můžeme nakoupit levněji,“ vpadl mu do řeči Gehl.

Aha! Odtud vítr vane. Franze to pobavilo i uklidnilo zároveň. Chtějí se mnou smlouvat. Samozřejmě pozdní burgundské od konkurenta z Deidesheimu znal. Věděl, že je kvalitní, ale znal také malé, jemné rozdíly ve prospěch vlastního výrobku.

„Ale ryzlink a kořeněný tramín by bezpochyby byly obohacením vašeho sortimentu?“ zkoumal dál, než vynese poslední trumf.

Blauberg se usmál. „Pro většinu našich zákazníků určitě. Ale pro císařský dvůr?“

„Tam jsou zapotřebí zcela výjimečná vína,“ znovu se vmísil Gehl.

„V tom případě bych pro vás možná měl opravdu něco výjimečného. “ Franz otevřel další přihrádku vypolstrovaného kufříku se vzorky a vytáhl testovací lahvičku. Neušlo mu, že oči jeho obchodních partnerů se rozjasnily.

Blauberg se trochu teatrálně plácl do čela. „Jasně! Skoro jsem zapomněl…“ Franzovi začínaly pomalu jít jeho nedokončené věty na nervy.

„Naše ledové víno,“ zabránil Gehlovi, který se už chystal něco říct, v promluvě dřív, než stačil otevřít ústa. „Než ochutnáme tuto exkluzivní specialitu, mám jednu podmínku. “

Pánové se na něj podívali s údivem.

„Vypláchněte si ústa vodou a něco snězte, nejlépe kousek chleba. Nechci, aby se nahořklá příchuť pozdního burgundského mísila s tímto lahodným vínem. “

Oba pánové nejdřív krátce zaváhali, ale potom Franzovu výzvu poslechli. Mezitím Franz vyprázdnil zlatavý obsah lahviček do tří sklenek na dezertní víno. U stolu se okamžitě začala šířit nádherná vůně.

Blauberg si přičichl. „Vůni má báječnou,“ uklouzlo mu.

Franz se pro sebe usmál a neodpověděl. Místo toho zvedl skleničku a počkal, dokud si pánové nedali další doušek vody.

„Ať se všechno daří,“ připil si s nimi.

Pobaveně sledoval, jak se Blaubergovi rozšířily nosní dírky, když k ledovému vínu přičichl a s malým zaváháním ochutnal. Masitá tvář se mu nechtěně rozzářila. Převaloval chvíli tekutinu v ústech, potom ji k Franzovu překvapení spolkl a hned si dal další doušek.

„Tak asi chutnalo víno bohů na Olympu,“ zahoroval nadšeně, teď už úplně bez masky profesionálního obchodníka. „Jakže se ten nápoj jmenuje?“

„Nektar,“ vzpomněl si Franz s vděčností na hodiny starořečtiny na štrasburském lyceu, které mu tenkrát připadaly tak nudné. A zcela zbytečně vzápětí dodal: „Jídlu bohů, které se k nektaru podává, se říká ambrózie. “

Ačkoliv Gehl Blauberga nesouhlasně pozoroval, neušlo Franzovi, že také on své víno spolkl, místo aby je vyplivl.

„Doslazovali jste ho,“ podezíral Franze.

Doslazování vín nebylo zakázané a vinařství Gerban je také někdy provádělo, nikdy však u špičkových vín, a proto Franz zavrtěl lehce uraženě hlavou.

„Samozřejmě že ne, pane Gehle. Je to náš absolutně výjimečný ročník ledového vína 1875. Tenkrát mrzlo téměř nepřetržitě od listopadu až do ledna. “

Jako už kolikrát, tak i teď si Franz blahopřál k tomu, že podstoupil obrovské riziko a nechal sklizeň tří kompletních vinic tak dlouho na řádcích.

Blauberg, nyní spíš v roli znalce vína než obchodníka, se k Franzovu údivu obrátil na Gehla. „Meisel z Hamburku nepřeháněl. Tohle je skutečně něco výjimečného. “

„Upřímně vám k tomu vínu blahopřeju. Co za něj požadujete? Vezmu všechno, co ještě máte na skladě,“ nabídl Franzovi bez další konzultace s Gehlem.

Franz vsadil všechno na jednu kartu. „Ledové víno je na prodej jen v kombinaci s bílými víny a pozdním burgundským, které jste právě ochutnali. Je mi líto, sice jsme v tomto roce vyhradili pro ledové víno rozsáhlé plochy, víc než dva vozy, ale je to náš špičkový výrobek a také ostatní velkoobchodníci nám je doslova trhají z rukou. “

„Co to znamená?“ zeptal se Gehl, který si zachoval chladnou hlavu.

„Můžu vám nabídnout sto láhví po 0, 375 litrech. Pokud si zároveň objednáte nejméně dvě stě láhví ostatních tří vín. Za velkoobchodní cenu z našeho katalogu. “

Gehl rychle listoval prospektem, který mu Franz předal už na počátku degustace. „Ledové víno tu není,“ konstatoval. „Stojí tu cena na dotázání. “

Franz klidně přikývl. „Úmyslně, pánové. Cena se totiž řídí množstvím odebraných ostatních vín. “

„Předpokládejme, že bychom odebrali šest set láhví dalších druhů. Kolik byste potom žádal za ledové víno?“

„Patnáct marek za láhev. “ Franz spontánně přidal třetinu částky, kterou měl původně na mysli.

„Patnáct marek? Máte rozum? Jako velkoobchodní cenu?“

„Plus náklady na dopravu. “

„To nepřichází v úvahu,“ odmítl Gehl. Blauberg ho chytil za rukáv. „Tak se přece uklidněte, člověče. “

Potom se obrátil na Franze. „Nabízím vám dvanáct marek, když mi dodáte dvě stě láhví. “

„To za tu cenu nemůžu udělat. Ledové víno nám trhají z rukou. Za patnáct marek za láhev je dodáváme dokonce našim největším zákazníkům v New Yorku. “

„Jak to vypadá s ledovým vínem ročníku 1876?“

Na tuhle otázku Franz čekal. Vytáhl další zkušební lahvičku a pánům nalil. Oba ochutnali a opětovně víno spolkli.

„Také tenhle ročník je vynikající. Ale ne takový jako ročník 1875. “

Franz přikývl. „Já vím, pane Blaubergu. Minulá zima nebyla tak studená jako předminulá. Museli jsme sklízet už krátce před Vánocemi. “

Udělal umělou pauzu. „Tohle víno vám však můžu nabídnout za dvanáct marek za láhev. “

„Ale není tak dobré jako ročník 1875,“ trval na svém Blauberg.

Franz znovu přikývl. „Toho jsem si vědom. “

Blauberg slyšitelně vydechl. „Jste opravdu všemi mastmi mazaný, pane Gerbane. Stejně jako váš zesnulý pan otec, se kterým jsem se jednou setkal na vinařském veletrhu,“ dodal k Franzovu překvapení. „Ale domnívám se, že váš sortiment ve srovnání s minulostí opravdu získal ještě lepší profil. Ačkoliv vinařství Gerban mělo už tenkrát dobrou pověst. Obchod jsme tehdy bohužel přesto neuzavřeli. Představy vašeho pana otce se neshodovaly s našimi. “

Franz se radši nezeptal, v čem to spočívalo. Také proto, že mu teď Blauberg položil očekávanou otázku. „Takže, za jakých okolností uzavřeme obchod my?“

Franz si v hlavě rychle prošel, jaké má možnosti. „Co říkáte tomu, že byste objednal celý Gerbanův sortiment? Máte určitě zákazníky, kteří nejsou tak výjimeční jako císařský dvůr. Také náš portugal a ostatní bílá vína jsou velmi dobrá a jako stolní vína se dobře hodí pro měšťanská i jiná luxusnější místa. Navíc plánuju některé novinky. “

Pověděl mu o růžovém vínu, které chválil jako lehké víno pro dámy.

„Udělejme smlouvu, která nám zaručí určité odebrané množství z každého ročníku a vám spolehlivou dodávku výborného sortimentu pro každou peněženku a každou chuť. “

„Jaké množství máte na mysli?“

Franz řekl svou představu a dodal: „Za takových podmínek vám rád dodám dokonce tři sta láhví ledového vína ročníku 1875 za stejnou cenu jako stejné množství ročníku 1876: dvanáct marek za láhev. “

Gehl dal Blaubergovi znamení. Ten správně pochopil a řekl: „Musíme si krátce pohovořit mezi čtyřma očima. “

Pánové zmizeli ve vedlejší místnosti, kde spolu vášnivě debatovali. Franz zaslechl jen malé úryvky, které mu potvrdily, že je na dobré cestě.

„Minimálně dvaadvacet marek za láhev… senzace této plesové sezony… možná dokonce trh ve Vídni…“

Nakonec se oba vrátili. Blauberg byl v tváři zarudlý, ale vypadal spokojeně. Gehl se trochu nuceně usmíval.

„Tak dobře. Nabízíme vám smlouvu za podmínek, které si přejete, nejdřív omezenou na tři roky. Když budeme s dodávkami spokojení, tak se uvidí. Ale za ledové víno ročník 1876 vám zaplatím nejvýš deset marek za láhev. “

Přes poslední omezení, která Franz už zakalkuloval, to bylo mnohem víc, než zpočátku doufal. Snažil se, aby to na něm nebylo příliš znát, a souhlasil.

Teprve když ho drožka vezla do hotelu, zajásal tak hlasitě, že se udivení chodci zastavovali na chodníku a kočí měl co dělat, aby udržel koně v klidu.

Vila Stockhausen v Oggersheimu

Poslední týden v říjnu 1877

„To ti vůbec nebylo nápadné, že náklady na domácnost měsíc od měsíce stoupají?“

Herbert Stockhausen se na svou mladou ženu Matildu přísně zadíval.

Měla slzy na krajíčku, ale pokusila se ovládnout. „Samozřejmě jsem si toho všimla,“ zalhala. „Myslela jsem, že lepší kvalitu jídla oceníš!“

Muž se nedal odvést od tématu. „A tos nevěděla, že Herta toho času všude nakupuje na dluh? V koloniálu, u řezníka, mlékaře i pekaře? Dlužíme skoro sto marek!“

Matilda zavrtěla hlavou.

„To ti mohlo ujít jen proto, že nekontroluješ domácí účetnictví,“ vmísila se Ilse Stockhausenová, Herbertova staropanenská teta. „Herta pečlivě zanesla každou položku, včetně toho, co nechala napsat na futro a další měsíc vyrovnala, než jí zase došly peníze. Můžeme jí jen vyčítat, že se na mě neobrátila dřív. “

Matilda i nadále mlčela, popotahovala si sukni a kousala se do spodního rtu.

„Dávám ti na domácnost sto padesát marek měsíčně,“ pokračoval Herbert ve výslechu. „K tomu dvacet marek kapesné. Herta však říká, žes jí každý měsíc dávala maximálně sto marek. “

„Dávala jsem kuchařce peníze na domácnost pokaždé najednou,“ ujelo Matildě, aniž reagovala na poslední poznámku. „Nemůžu za to, že si peníze správně nerozdělila. “

„Kontrola ovšem patří k úkolům paní domu. “

Herbert mávl rukou směrem k tetě. „Jedno po druhém, teto Ilse. Dávala jsi kuchařce sto padesát, nebo sto marek?“

Matilda si přejela rukou vlasy, čímž si uvolnila další pramínky z účesu, který se už stejně rozpadal. „To přesně nevím. Občas to mohlo být o deset nebo dvacet marek míň. “

„O deset nebo dvacet marek míň,“ opakoval manžel. Vyměnil si s Ilse významný pohled.

„A za cos utrácela peníze, které sis nechala?“ pokračoval Herbert.

Matilda vzdorně našpulila rty.

„Nevzpomínám si. Jednou jsem si koupila pár rukavic, podruhé jsem si nechala nově ozdobit starý klobouk. Takové a podobné maličkosti,“ vymlouvala se.

„V poslední době tě viděli téměř každé odpoledne v kavárně,“ tvrdila Ilse. „Což je na tobě taky vidět. “

Matilda za tři roky manželství skutečně trochu přibrala, i když ke dřívější otylosti měla ještě daleko.

Šlehla po Ilse nenávistným pohledem. „Jsem tady pořád sama,“ vyjela zlostně. „Herbert tu přes den není. Stejně mi připadá, jako by…,“ zarazila se.

„Jako by co?“ zeptal se manžel.

„Jako bys byl víc ženatý s továrnou než se mnou. “

Ilse si rozhořčeně odfrkla.

„Herbert chodí každý den domů k obědu. Kdybys konečně přišla do jiného stavu, měla by ses přes den čím zaměstnat a nemusela se každé odpoledne cpát smetanovým koláčem. Nebo dělat nesmyslné nákupy. S kojencem…. “

„Teto Ilse, prosím,“ vpadl jí Herbert do řeči a Matilda zrudla jako krocan. Bezdětnost byla pro oba citlivé téma, o kterém se dokonce i v nejbližším příbuzenstvu mlčelo.

„Možná se ti peněz na domácnost nedostává, protože chceš, abych jedl samé pochoutky,“ vmísil se Herbert k nespokojenosti tety.

Matilda skočila po nabízeném záchranném lanu. „Přesně tak, můj milý. Vím přece, jak rád si dáš pstruha, křupavou kachnu nebo šťavnatý srnčí hřbet. “ Všechna vyjmenovaná jídla patřila k těm nejdražším.

„Co se stane se zbytky jídla?“ pokračovala Ilse nesmiřitelně dál a sama si hned odpověděla. „Kuchařka Herta říká, že se zbytky často zkazí. Zakázala jsi sloužícím, aby je dojídali. Musí se spokojit s nejprostším jídlem, jako je podmáslí, opékané brambory nebo zeleninové ajntopfy. “

Herta sice Ilse doznala, že se služebnictvo Matildinými zákazy přestalo řídit, když zjistilo, že se v kuchyni a ve spižírně stejně téměř neobjevuje. Ale nezdálo se jí v tu chvíli výhodné tuhle okolnost zmiňovat.

Matilda reagovala podle očekávání opět rozzuřeně. „Kdo to kdy slyšel, aby čeládka jedla kachnu a srnčí hřbet! To tihle lidé dostávali v mém dřívějším domově v Altenstadtu nanejvýš o svátcích. “

„Jedly se u vás doma takové drahé lahůdky i v normální všední dny?“

Matilda ještě víc zrudla a odpověděla vyhýbavě. „To už jsem zapomněla. Je to tak dávno. Kromě toho…“ Vtom ji napadl další argument, který považovala za nepřekonatelný. „Kromě toho jsme měli v Altenstadtu hospodyni, která se o všechno starala. Taky v době, kdy maminka byla v sanatoriu. “

Ten argument u jejího muže bohužel neuspěl. „Naše domácnost je mnohem menší, než byla vaše v Altenstadtu. Jsme tu přece jen sami dva!“ namítl.

„To není moje vina!“ vzbouřila se teď Matilda, což jí vyneslo manželův zuřivý pohled, takže hned zařadila zpátečku. „Myslím tím, že když Franz byl ve válce a matka v sanatoriu, byli jsme taky sami dva, já a otec. “

„Máme kuchařku, dvě pokojské, z nichž jedna je tvou komornou, a sluhu pro mě, který zastává i funkci kočího. Víc personálu nepotřebujeme. Naopak, žádal jsem tě, abys navštěvovala školu pro dívky z vyšších kruhů v Landau, aby ses naučila, jak se vede domácnost,“ vytýkal jí Herbert. „Práce na zahradě a péči o koně jsem svěřil jednomu ze svých dělníků, který už byl příliš slabý na práci v továrně. Jeho žena se stará o naše prádlo. Oba žijí a stravují se ve vlastním domě. “

„Takže snad nežádáme tolik, když chceme, abys jako jedinou povinnost sledovala domácí účetnictví a rozumně si dělila peníze na domácnost,“ pokárala Matildu opětovně Ilse. „Místo toho dokonce svými každodenními výlety zdržuješ personál od práce. Theobald tě vozí a Hanne tě musí doprovázet, takže potom často pracují pozdě do noci, aby dohnali to, co by jinak mohli vyřídit přes den. “

Pod pádností dalších výčitek ztratila Matilda sebeovládání a rozplakala se.

„Teto Ilse, myslíš to sice dobře, ale nemá to smysl,“ reagoval Herbert na očividnou bezradnost své ženy. „Matilda je prostě příliš mladá, možná z domova moc zhýčkaná, než aby stála v čele domácnosti. Co bys řekla tomu, že ji zaučíš?“

Na nic jiného Ilse nečekala. Potlačila vítězný úsměv a nasadila skeptickou tvář.

„A jak by sis to představoval, můj milý? Mám celý den co dělat v šicí dílně. “

„Tam se bez tebe dvě hodiny denně obejdou. Předám ti peníze na domácnost a poprosím tě, abys výdaje každý den probrala s kuchařkou. Matilda tě bude sledovat, aby se to naučila. Myslíš, že sto padesát marek je přiměřená suma?“

Ilse přikývla. „Víc než přiměřená. Pokud přijmeš občas k obědu vepřovou kotletu nebo karbanátky. A k večeři studenou mísu. “

Herbert se rozzářil. „Miluju vepřové kotlety a karbanátky. Pstruhů, drůbeže a zvěřiny jsem se už skoro přejedl. Někdy to dokonce může být vydatná hrášková nebo čočková polévka s uzeninou. A mít dvakrát denně teplé jídlo už vůbec nemusím. “

Nevšiml si, jak Matildu tímto nepřímým znehodnocením jejích snah kulinářsky ho rozmazlovat zranil.

Teta to ovšem dobře zaregistrovala a věnovala nemilované manželce zbožňovaného synovce povýšený pohled. „No dobře,“ povzdychla si a nasadila tvář trpitelky. „Tak tuto povinnost převezmu. “

„Jen tak dlouho, dokud bude Matilda tvou pomoc potřebovat, milá teto. Moc ti děkuju za ochotu. “

Poprvé během tohoto rozhovoru se obrátil k Matildě s přátelským úsměvem. Pohladil ji po tváři, aniž zpozoroval její ztuhlý výraz. „Uvidíš, moje milá, že se brzy všechno obrátí k lepšímu. “

Berlín

Poslední týden v říjnu 1877

Franz zrovna vstupoval do restaurace patřící k hotelu, kde se ubytoval, když ho zezadu oslovil známý hlas. „Dobrý večer, pane Gerbane. “

Franz se překvapeně otočil a spatřil Ernesta Lautha, dřívějšího starostu Štrasburku.

„Pane Lauthe! To je mi ale překvapení! Co děláte v Berlíně? Myslel jsem, že jste svůj mandát při loňských lednových volbách do Říšského sněmu…“ Teprve teď si uvědomil, jaké netaktnosti se právě dopouští. Rozpačitě se zarazil.

Ernest Lauth se devět měsíců po sesazení z funkce starosty postavil jako kandidát do Říšského sněmu za takzvanou Alsaskou ligu ve volbách 1874 a ve velmi důležitém volebním obvodu Štrasburk bravurně vyhrál.

Franz byl v roce 1874 příliš mladý a nemohl volit, ovšem v té době s Alsaskou ligou silně sympatizoval, protože očekával, že její poslanci se budou důrazně zasazovat o zájmy opomíjeného Alsaska-Lotrinska. Protest Ligy ve sněmu proti připojení Alsaska-Lotrinska, protože k němu došlo bez možnosti rozhodování obyvatel, ještě uvítal jako symbolický akt.

Ovšem žádost Ligy, aby se dodatečně konalo referendum o příslušnosti anektovaného území k německému nebo francouzskému národu, považoval za přehnaně naivní.

Přestože mu bylo teprve dvaadvacet, byl dostatečně pragmatický, aby rozpoznal, že tato součást mírové smlouvy je nezvratná. Podle očekávání byla žádost „protestujících“, jak se od té chvíle říkalo Alsaské lize, v Říšském sněmu velkou většinou zamítnuta.

Franz neměl ani pochopení pro to, že se poslanci Protestní strany zdržovali demonstrativně účasti na všech zasedáních Říšského sněmu. V důsledku tohoto odmítavého postoje se pro Alsasko-Lotrinsko v minulých letech vůbec nic nezměnilo k lepšímu.

Od letoška mohl Franz konečně volit, a rozhodl se proto pro skupinu, která si říkala „autonomisté“. Tahle strana skutečně v dolním Alsasku získala všechny mandáty, o které její kandidáti bojovali. Protože Franz byl přihlášený k trvalému pobytu v Altenstadtu, patřícímu k volebnímu obvodu Hagenau-Weissenburg, platil jeho hlas pro Dolní Alsasko. Schweighofen, kde vlastně žil, patřil naproti tomu k bavorské Falci.

„Nemusíte se ostýchat,“ pomohl Ernest Lauth Franzovi překonat trapnou situaci. „Všichni vědí, že jsem ve svém volebním obvodu prohrál s autonomistou. “

Franz přikývl. „Proto mě udivilo, že vás tady potkávám. “

„Nechcete se mnou povečeřet? Přitom si můžeme popovídat, co nás do hlavního města přivedlo. “

Franz rád souhlasil. Večer už neměl žádnou schůzku a těšil se na Lauthovu společnost, protože si ho jako člověka neobyčejně vážil. „Bydlíte taky v tomhle hotelu?“

Lauth přikývl. „Rezervoval jsem stůl, protože je to tady někdy večer hodně plné. Kuchyně má vynikající pověst. “

Franz si ráno zapomněl udělat rezervaci a vzhledem k plně obsazeným stolům se tedy dvojnásob těšil z Lauthovy nabídky. Jako vždycky po náročném dnu ho rozbolel pahýl nohy a přišlo by mu zatěžko vydat se znovu ven a hledat restauraci, kde by mohl povečeřet.

Číšník přinesl jídelní lístek. Vybrali si pozdní burgundské z Deidesheimu k hovězí pečeni s houskovými knedlíky a červeným zelím. Franz litoval, že to bylo jediné typické berlínské jídlo zbylé na jídelním lístku, protože telecí játra s dušenými jablky a bramborovou kaší už došla.

Ani jeden neměl velký hlad, takže si předkrm neobjednali. Ernest Lauth znalecky přivoněl k červenému vínu a pořádně ze sklenky upil.

„Vynikající,“ pochválil je.

Franz se usmál. „Možná na tomhle místě brzy ochutnáte ještě lepší pozdní burgundské. “

„To zní, jako byste byl v Berlíně služebně, a navíc ne úplně neúspěšně. “

„Přesně tak,“ potvrdil Franz. Vyprávěl Lauthovi o dnešní uzavřené smlouvě s firmou Blauberg a synové, která určitě do této restaurace dodává, ovšem zatím jen vína falcké konkurence z Deidesheimu.

„Upřímně vám blahopřeju, pane Gerbane. Jak dlouho se ještě zdržíte v Berlíně?“

„To je jediné, co je na tom negativní,“ přiznal Franz. „Pravděpodobně aspoň tři dny. V každém případě dokud smlouva nebude připravená a podepsaná. Blauberg a synové jsou velmi korektní a nechávají si poradit od advokáta, který však právě není ve městě a vrátí se nejdřív pozítří. “

„A bez podpisu se domů samozřejmě vrátit nechcete. “

Franz zavrtěl hlavou. „Na to je ten obchod příliš důležitý a cesta moc dlouhá. S tímto partnerem nemám zatím zkušenosti. Pokud bychom v nějakém odstavci smlouvy pohlíželi na věci odlišně, chtěl bych to vyřešit hned na místě. “

„A propásnete kvůli tomu jiné důležité termíny?“

Franz si povzdechl. „To ne. Ale jako vlastník statku v Schweighofenu bych se rád včas vrátil na vinobraní. Na dělníky nedělá dobrý dojem, když přitom chybí jejich chlebodárce. Pro mé lidi je tahle slavnost důležitější než Vánoce nebo Velikonoce. “

O tom, že pokud se nestačí včas vrátit domů, naštve Irenu, se radši moudře nezmínil.

„A co vás přivedlo do Berlína, pane Lauthe?“ změnil téma.

„Sice už nemám křeslo v parlamentu, ale používám své kontakty pro dobrou věc. “

Když se na něj Franz tázavě podíval, doplnil: „Určitě víte, že poslanci Protestní strany bojkotují každé zasedání Říšského sněmu. “

„Je to politováníhodné. “ Franz se rozhodl, že bude otevřený. „V tomto roce jsem směl jít poprvé k volbám. Otevřeně přiznávám, že jsem nechtěl promarnit svůj hlas a dát ho straně, která odchází z bitevního pole, místo aby za Alsasko aktivně bojovala. Nemáme ani zdaleka stejná práva jako ostatní spolkové státy, a navíc podléháme na základě diktátorského paragrafu stejně jako dřív čiré svévoli kanceláře říšského úřadu v Berlíně. “

Diktátorský paragraf umožňoval politikům u moci vyhlásit v zemi kdykoli výjimečný stav, zakazovat spolky a noviny, a dokonce vypovědět nežádoucí občany.

Lauth se nepřestával dívat na svůj talíř a ukrojil kus knedlíku. Teprve potom odpověděl. „Víte, jaký má bojkot důvod?“

Franz si lehce odfrkl. „Bylo naivní věřit, že se prosadí referendum, jehož výsledky by mohly zrušit anexi. “

„Ale víte přece stejně dobře jako já, že právě tak by se většina v Alsasku-Lotrinsku rozhodla. Takže odmítnutí plebiscitu rozhodně není demokratické. “

„Záleží na úhlu pohledu,“ odporoval Franz. „Koneckonců hlasovala proti referendu většina zvolených poslanců v Říšském sněmu. Také tomu se říká demokracie. “

Oba se chvíli mlčky věnovali jídlu.

Franz nakonec mlčení přerušil. „Já jsem totiž nikdy nepochopil, čeho chtějí poslanci Protestní strany bojkotem účasti na zasedání Říšského sněmu pro naše milované Alsasko dosáhnout. Jen popouzejí proti nám vládu i zbytek poslanců a všechno ještě ztěžují. “

Lauth vzhlédl. „Takže vám přece jen osud Alsaska a Francie leží na srdci?“

„Osud Alsaska,“ zdůraznil Franz. „Cituju jednoho známého autonomistu: Alsasko už není francouzské, je tedy alsaské!“

„To pochází od Schneeganse,“ konstatoval Lauth.

„Ovšem ne od Carla Augusta, vůdce autonomistů, nýbrž od jeho jmenovce Ferdinanda z Colmaru,“ vysvětlil Franz.

Lauth mávl rukou a napil se červeného vína. „Na tom nezáleží. Dřív než vám konečně prozradím, proč jsem přijel do Berlína, vysvětlete mi důvod svého pragmatismu. V době svého sesazení z funkce starosty před více než čtyřmi lety jsem měl dojem, že jste proti Prusům hodně zaměřený. “

„Jak už jsem vám řekl, nepovažuju Bismarckovu politiku vůči Alsasku za správnou. Ale příslušnost k říši má pro naše hospodářství také spoustu výhod. “

Lauth se samolibě usmál. „Aha, o tom jste se už zmínil. Gerbanova vína na císařském dvoře. “

Franz cítil, že rudne. Poprvé zalitoval, že přijal pozvání na společnou večeři. Ale Lauth pokračoval zcela jinak, než očekával.

„Abych citoval jiného známého muže naší doby, vůdce dělníků Karla Marxe: Bytí určuje vědomí. To platí stejně pro vás jako pro mne. “

„Jak tomu mám rozumět?“ zeptal se Franz nechápavě.

„Inu, využíváte možností, které vám anexe dává, pro své obchody. To není zavrženíhodné, ale naprosto pochopitelné. “ Odmlčel se a zdálo se, že hledá vhodná slova.

„A vy? Jak to, že tahle věta platí i pro vás?“ naléhal Franz, kterého přemohla zvědavost.

„Ztratil jsem ve svých volebních obvodech s jasným neoddiskutovatelným výsledkem ve prospěch autonomisty. To mi dalo čas a příležitost důkladně přemýšlet, proč k tomu došlo. “ Nahlas si povzdechl. „Možná mi nebudete věřit, pane Gerbane, ale teď už sdílím váš názor. A právě proto jsem tady. Zítra se setkám s Carlem Augustem Schneegansem. “

„Vůdcem autonomistů?“

Lauth přikývl. „Pracuje na návrhu zemské ústavy pro Alsasko-Lotrinsko. Snaží se o samosprávu země, což je cíl, který bezvýhradně sdílím. Proto jsem se stal jeho neoficiálním poradcem. Dávám mu tipy, kteří zaměstnanci v úřadu říšského kancléře budou proti jeho návrhu nejvíc útočit. Říká vám něco jméno Kegelmann?“

Franzovi projela po zádech vlna horka a zimnice zároveň. Kegelmann byl úředník, podplacený kdysi jeho nevlastním otcem, aby Franzovi, který byl rodem vlastně Francouz, pomohl k bavorské státní příslušnosti.

Pokusil se na sobě nedat nic znát a rozvážně přikývl. „Nepatřil k pruským úředníkům, kteří převzali funkce Edgara Heppa, alsaského podprefekta ve Weissenburgu, když ho propustili?“

„Přesně ten,“ potvrdil Lauth. „Kegelmann je hladký jako úhoř a falešný jak zmije. Navíc zbabělý. Jedná jen ve skrytu. “

Takže se od té doby nezměnil, pomyslel si Franz. Ale teď šlo o něco jiného.

„Proč se tedy nenecháte při příštích volbách zařadit na kandidátku autonomistů?“ zeptal se místo toho Lautha. „S nimiž mezitím sdílíte většinu názorů. “

Lauth zavrtěl hlavou. „To by nemělo cenu. Kdybych oficiálně změnil stranu, pomluvila by mě Protestní strana jako odpadlíka. Proto radši zůstanu v pozadí. “

Prohlížel si Franze s náhle zvýšeným zájmem. „Ale vy! Vy byste byl báječný kandidát. Váš volební obvod Hagenau-Weissenburg je přece skalní výspa autonomistů. Jejich kandidát Xaver Nessel ale už nechce kandidovat, jak jistě víte. “

Franz o této kuriozitě skutečně věděl. Nessel byl znovuzvolený velkou většinou, i když obnovenou kandidaturu odmítl. Přijal volbu dodatečně jen proto, že bez vlastního přičinění tak vysoko zvítězil.

„Určitě je vám rovněž známo, že autonomisté považují Nessela za neloajálního a je pro ně jen nouzovým řešením. “

To Franz sice nevěděl, ale nedal na sobě nic znát. „Vy jste na rozdíl od něj loajální vůči straně a Alsasku, politicky vzdělaný a dostatečně pragmatický, abyste navázal dobré vztahy s říšským Německem, už vzhledem k vašim obchodům. Jste takříkajíc veskrze společensky přijatelný! Koneckonců přijal vedoucí autonomisty už víckrát sám Bismarck. “

Lauth propadal pro svůj nápad stále většímu nadšení. „Navíc jste pořád ještě spjatý s ideály Francouzské revoluce. Někteří členové parlamentu a především vládní úředníci vám nesahají ani po kolena. Byl byste ideální poslanec. Váš hlas by určitě byl slyšet. “

Ačkoliv Franz spontánně a energicky odmítl, že by měl o kandidaturu do Říšského sněmu zájem, přesto mu Lauthův návrh lichotil víc, než si chtěl přiznat. Skutečně mu ta myšlenka v příštích dnech nešla z hlavy.

Stockhausenova vila v Oggersheimu

Poslední týden v říjnu 1877

Matilda se napjatě zaposlouchala do tmy. Neodvážila se rozsvítit. Herbert si musí myslet, že už spí. Chce ho totiž překvapit. A to se podaří, jen když se před odchodem do postele ve vlastním pokoji u ní nezastaví, aby jí na čelo dal ostýchavý polibek na dobrou noc.

Od počátku manželství měli oddělené ložnice. Herbert to zdůvodnil svým silným chrápáním, které Matilda mohla skutečně slyšet i přes zeď pokoje. Ovšem mezitím se domnívala, že k oddělenému loži existuje ještě jiný důvod.

Po hrozné scéně kvůli vedení domácnosti se odpoledne stáhla do pokoje a proplakala celé hodiny, až nakonec vyčerpáním usnula. Služku Hanne, která opatrně zaklepala na dveře, aby ji zavolala k večeři, přes zavřené dveře odehnala. Necítila ani hlad, ani nejmenší chuť sedět sama u stolu z ořechového dřeva v jídelně. Herbert jedl ten večer venku, neboť se účastnil pravidelného měsíčního shromáždění továrníků z Oggersheimu.

Teprve když odbilo devět, probudil se v Matildě bojový duch. Přestože i s odstupem ji celá odpolední scéna, v níž nenáviděná teta Ilse opět zvítězila, tvrdě zasáhla, nejvíc ji zabolela poznámka o trvající bezdětnosti. Protože Matilda na tom byla úplně bez viny a nepřála si nic vroucněji, než aby její bezdětnost skončila.

Když dám Herbertovi dědice nebo dokonce druhého a třetího syna, tak už nebude mít ta stará dračice žádný vliv, dodávala si odvahy.

Vyklouzla z postele, odložila pomačkané oblečení a umyla se od hlavy k patě vodou, do níž nalila polovinu lahvičky drahého parfému, který si koupila teprve předevčírem. Z peněz, které pravidelně brala z příspěvku na domácnost a s jejichž pomocí si dopřávala pár malých radostí ve svém bezútěšném každodenním životě.

Matilda by si nikdy nepomyslela, že bude jako vdaná žena tak osamělá. Ale Herbert žije jen pro svou továrnu a tatínek umřel. Matka a Franz se mnou nechtějí mít nic společného a dávají přednost té hanebné služce.

Při pomyšlení na Irenu si znovu vzpomněla na vlastní služebnictvo v Oggersheimu, které ji tak nestoudně zradilo. Všichni drží pohromadě proti ní.

Kuchařka Herta ji obžalovala u Herbertovy příšerné tety jako první. Přičemž jí přišlo vhod, že Ilse Stockhausenová obývá vlastní malý byt v jednom křídle vily a obsluhuje ji stejný personál. Naštěstí si Ilse, která stejně jako Herbertovi zemřelí rodiče pocházela ze skromných poměrů, vařila radši sama, takže ji Matilda nemusela snášet v době jídla u stolu.

Po rozhovoru s Hertou se teta nejdřív vyptala ostatních sloužících, teprve potom informovala Herberta a zavolala si ji na kobereček. Přitom využili nevěrná komorná Hanne a kočí Theobald příležitosti a také si na Matildu stěžovali.

To si ještě odpykají, všem to oplatím, přísahala si v duchu tajně Matilda, když se osušila a bez prádla vklouzla do nejjemnějšího negližé ze světlerůžového hedvábí, také zakoupeného z nedávno odkloněných peněz na domácnost. Tenká látka jí byla bohužel trochu těsná přes břicho.

Ale i to bude brzy celému světu fuk, když konečně přijdu do jiného stavu. Potom můžu být tlustá, jak budu chtít.

Na Herbertův návrat čekala už skoro dvě hodiny. Konečně slyšela na schodech tiché kroky. Tlumené zvuky jí prozradily, že Theobald zůstal, aby pomohl pánovi při svlékání. Až po dalších dvaceti minutách odešel sloužící z manželova pokoje a zadním schodištěm se odebral do traktu pro služebnictvo. Jeho komůrka se nacházela přímo pod Matildiným pokojem. Ještě ho slyšela, jak se chvíli převaluje na vrzající posteli.

Teprve když zavládlo ticho, oblékla si župan, co možná nejtišeji vyšla na chodbu a zaklepala váhavě na dveře Herbertova pokoje.

Mnohem radši by použila dveří, které oba pokoje spojovaly, aby se mohli vzájemně diskrétně navštěvovat, kdykoliv se jim zachtělo. Ale tyhle dveře byly už po nějakou dobu zamčené, jak se dnes znovu přesvědčila. Jednou dveře na Herbertově straně odemkla, ale když to chtěla opětovně zkusit, klíč, který ze dveří trčel, zmizel.

„Vstupte,“ ozval se Herbertův hlas. Když vešla do pokoje, viděla, že muž je k ní otočený zády. Seděl na posteli a zdálo se, že na zemi něco hledá.

„Dobře, že ses vrátil, Theobalde,“ zabručel. „Spadl mi na zem jeden z těch proklatých manžetových knoflíčků a nemůžu ho na pestrém koberci…“

Když spatřil Matildu, zarazil se uprostřed věty.

Úmyslně si přitáhla župan na prsou. „Přišla jsem, abych se ti omluvila, Herberte,“ řekla hlasem malého děvčátka, který ho vždycky naladil naměkko. Tak i tentokrát.

Zachmuřená tvář se mu rozjasnila něžným úsměvem. „To je od tebe milé, žes na mě čekala tak dlouho, jen abys mi to řekla. “

„Nemohla jsem usnout, dokud si všechno nevyjasníme,“ ujišťovala ho a nevinně zamrkala očima.

„Tak pojď ke mně a dej mi pusu na dobrou noc,“ vyzval ji Herbert.

Matilda se nedala dvakrát pobízet. „Můžu si ti na chvilku sednout na klín?“

Herbert krátce zaváhal, ale přikývl. Když se k němu přitiskla, pořád ještě v uzavřeném županu, zavětřil. „Moc hezky voníš. To je to nové mýdlo?“

Matilda přikývla a pohladila ho po zátylku. Přitom nechala jako náhodou napůl sklouznout župan. Přes tenkou látku negližé jí prosvítaly prsní bradavky. Vzala Herbertovu ruku a přitiskla si ji na prsa. Ulevilo se jí, když se neodtáhl, a dokonce ji začal hladit.

„Můj milovaný,“ zašeptala a něžně mu líbala ušní boltce. Pomalu nechala putovat pravou ruku dolů po jeho břiše. I to si nechal Herbert líbit. Triumfálně ho nakonec uchopila za napůl vztyčený penis.

„Já tě tak moc miluju,“ zasténala mu do ucha. „A strašně si přeju mít od tebe dítě!“

Herbert zachroptěl. Spolu s Matildou se svezl na postel, otočil se a stáhl jí župan úplně. Překvapením přestal dýchat. V negližé barvy pleti vypadala jako nahá.

„Líbím se ti?“ zavrkala s napůl zavřenýma očima.

Nečekala na odpověď a stáhla mu spodky, které měl pod noční košilí z bílého lnu. Potom mu začala jemně masírovat odhalený úd. K jejímu zadostiučinění se mu postavil. Když se zdálo, že je dostatečně tvrdý, pustila ho. „Pojď ke mně, miláčku,“ zašeptala.

Herbert si klekl, zatímco Matilda lascivně roztáhla nohy. Tak ji to naučil na začátku manželství. I teď se zdálo, že to zaúčinkovalo. Herbert tiše zasténal, dostal se jí mezi stehna a nadzvedl jí nohy. Pokusil se do ní vší silou proniknout.

První pokus se nepodařil. Matilda nechtěně ztuhla, když z ní Herbertův napůl změklý penis vyklouzl. Nepodařil se ani druhý pokus. Zoufalá Matilda sáhla dolů a snažila se obnovit jeho erekci rychlými pohyby nahoru a dolů. To se jí sice podařilo, ale ani potřetí nedosáhl úd svého cíle. Frustrovaný Herbert jí odstrčil ruku, když chtěla v masáži pokračovat.

„Prostě nemám náladu,“ bránil se. „Kromě toho nemám rád, když se chováš jako děvka, to mě odpuzuje. “ Jako vždycky, a tenhle stav trval už dlouho, jí dával vinu za vlastní selhání. Do očí jí vstoupily slzy.

„Tak ráda bych s tebou měla konečně dítě,“ vzlykala.

Herberta se její zoufalství nedotklo. „Vrať se do pokoje,“ zavrčel. „Už je pozdě. Mám před sebou náročný den. “

Plačící Matilda ho poslechla, oblékla si přes negližé župan a vklouzla do hedvábných pantoflíčků.

„A příště počkej, až k tobě přijdu sám,“ poručil jí Herbert velkopansky, když už měla ruku na klice. „Nic jiného se pro slušnou ženu nehodí. “

Když třesoucí se a plačící Matilda ležela v opuštěné posteli, přiznala si konečně nevyhnutelnou pravdu, kterou se snažila po měsíce potlačit. Její manžel Herbert není schopný dostát svým manželským povinnostem. Je „impotentní“, jak to nazval její domácí lékař v Oggersheimu, když se ho zahanbeně zeptala na radu.

A to nejen přechodně, z vyčerpání nebo únavy, jak jí starý lékař vysvětlil a rozpačitě si přitom hladil šedivou kozí bradku.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Osudové dny.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.