SUPERTAJNÝ

SEZNAM VĚCÍ

Theo Addair

SUPERTAJNÝ SEZNAM VĚCÍ

Copyright © Theo Addair, 2021

Cover Illustration © Daria Golab

All rights reserved

ISBN 978-80-242-7723-3

Než začnete číst

Kniha, kterou držíte v ruce, má pro mě zvláštní význam, a tak jsem se rozhodl, že by měla obsahovat něco jako trigger warnings.

Hlavní postavou knihy je transgender kluk Luca, a ačkoli se příběh netočí primárně kolem jeho identity, jejího objevování ani Lukova coming outu, nevyhnutelně se tu více, tu méně podrobně dotýká i těchto témat. Každý člověk je však jedinečný. Luca není a ani nemá být žádným modelovým příkladem, žádným „typickým transgender klukem“. Jeho pocity jsou jen jeho vlastní. Pokud mu něco vadí, či naopak nevadí, nic to nevypovídá o tom, jak ke stejné otázce může přistupovat kdokoli jiný.

To se obzvlášť týká témat jako genderová dysforie (negativní pocity způsobené rozporem mezi genderovou identitou a vlastním fyzickým tělem), misgendering (používání špatného mluvnického rodu při řeči s danou osobou nebo o ní) nebo deadnaming (používání bývalého jména dané osoby). Bylo by chybou usuzovat, že když je například s něčím Luca v pohodě, mají to tak všichni transgender lidé. Pokud se vás však podobná témata silně negativně dotýkají i v případě, že jsou jen zmíněna, četbu této knihy zvažujte s opatrností.

Také bych rád upozornil, že v knize zmíněná blokace puberty či blokační terapie v době psaní této knihy sice existuje, není ovšem zdaleka tak široce a snadno dostupná, jak by se možná při čtení mohlo zdát. Opět proto, že Lukův příběh není příběhem o genderové identitě, ale příběhem kluka, který je shodou okolností transgender, nejde kniha v tomhle ohledu tolik do hloubky a nevěnuje se problémům s dostupností této péče. To však neznamená, že neexistují.

Děkuji, že jste věnovali čas a pozornost tomuto úvodu, a teď už vás od Lukových eskapád nebudu dál zdržovat.

Theo

1. KAPITOLA

„Potřebuju s něčim pomoct.“

Dominik nakopl šišku a dlouze sledoval, jak se kutálí po chodníku před panelákem až ke vchodu, kde Luca bydlel. Nakonec potřásl hlavou. „Já ti nevim, Luko. Naposledy, když jsi řek potřebuju s něčim pomoct, skončil jsem s rukou v sádře a měsícem zaracha.“

„To bylo něco jinýho! Tohleto je vážná věc.“

„A napředposledy…“

„To ani neni slovo, vole.“

„… jsem si kvůli tobě zabouch klíče, jak byli naši v březnu v tom Německu, a musel jsem jak debil spát v kočárkárně. Jako nebudu tady vyjmenovávat všecko, stačí říct, že s touhle větou nemám dobrý zkušenosti.“

„Ale…“

„A to podotýkám,“ nenechal ho Dominik domluvit, „že tě znám teprv rok! A to ani ne normální rok, jenom školní, prázdniny sotva začaly. Takže tě znám ubohejch deset měsíců, a už z toho mám tolik traumat, že by mi to vystačilo na celej život!“

Luca obrátil oči v sloup. „Fajn, tak si trhni.“

Reverzní psychologie na toho kolohnáta jako obvykle zabrala. Neuběhlo ani půl minuty, než vyměkl. „O co teda jde?“

„Nó…“ Teď, když měl konečně jeho pozornost, Luca trochu zaváhal. Dominik si bude myslet, že mu totálně hráblo. Ale nedá se nic dělat. „Mně totiž dneska došlo, že jsem tak jako… možná proklel ségru. Jakoby.“

Dominik pomalu zamrkal. „He?“

„Bylo mi šest!“ bránil se Luca vehementně. „Nevěděl jsem, co dělám!“

„Já tě nevodsuzuju, já ti spíš nerozumim, hele.“

„No jo, můj život v kostce.“

„Vole,“ praštil ho Dominik do ramene. Zřejmě přátelsky, jenomže vzhledem k tomu, že byl Luca skoro o hlavu menší, málem zavrávoral. Dominik mu věnoval náznak omluvného pohledu. „Tak co to teda meleš?“

„Prostě jsme jednou se ségrou dostali takovej dementní nápad…“

Luca si na to léto vzpomínal kupodivu docela jasně. Prázdniny před deseti lety, poslední, než šli s Naďou do první třídy. Jejich o deset let starší bratranec Kit trávil se svým klukem Danielem léto v Krampeřicích, kde tehdy Luca s Naďou a rodiči bydleli, a občas je vzali koupat nebo na kola. Pak musel Dani odjet a s Kitem taky přestala být zábava. V jednom z těch srpnových dnů, když se s Naďou nudili a přemýšleli, co dělat, napadlo je, že si napíšou seznam všech lákavých, dobrodružných nebo zakázaných věcí, které chtějí prožít v následujících deseti letech. Luca věděl, že když jim je teď šest, za deset let jim bude šestnáct. Na Naďu to udělalo dojem.

„Zatím mi to nepřijde jako takovej problém,“ ušklíbl se Dominik, když Luca domluvil. „Je to trochu střelený, ale furt nevim, s čim potřebuješ pomoct.“

„A tady právě nastává ten moment, kdy se to zvrtlo.“

„Uka, co tam máš?“ Luca se sápe po Nadině seznamu s úhlednými písmeny pečlivě vykrouženými dokonale ořezanou pastelkou.

„Piš si svoje, nevopič se,“ brání se Naďa.

Luca zamává ušmudlaným papírem pokrytým stěží srozumitelnými klikyháky. Psaní mu nikdy nešlo tak jako sestře. „Dívej, nevopičim, už to mám hotový! Jenom se kouknu!“

„Né, nekoukneš!“ Naďa vrtí hlavou, až jí copy poletují. Jeden švihne Luku do oka.

„Au! Tys mě praštila!“

„To bylo omylem!“

„Kecáš! Seš blbá!“

„Sama seš blbá, ty blbko!“ nedá se Naďa zahanbit. Vezme svůj papír a zmuchlá ho do koule. „Věruno-meruno! A tadle hra je taky blbá!“

Luca se jednou rukou drží za slzící oko a druhou vztekle přepisuje slovo na druhém řádku. „Tak! A máš to! Nesnášim tě!“ prskne, sebere papír a oddupe z pokoje.

„Přišlo nám cool napsat tam takovou jako… kletbu,“ vysoukal ze sebe Luca. „Něco ve stylu – já už si to nepamatuju slovo od slova. Že jestli to nesplnim, ať se mi stane něco děsnýho, chápeš.“

„No a?“

„Jenže vtom jsme se se ségrou příšerně pohádali kvůli nějaký kravině. Ona si ten seznam nakonec snad ani nenechala, ale já jsem svůj schoval do skrýše, přesně jak jsme si naplánovali. Akorát že… jsem to na poslední chvíli začmáral a přepsal. Takže ve finále jsem tam nechal, že pokavaď to nesplním, tak ať se něco děsnýho stane Nadě.“

„Ježiš, a co má bejt? Dyť je to kravina,“ rozchechtal se Dominik.

Luca si odhrnul dlouhou hnědočernou ofinu, která mu padala až do očí, zadíval se nahoru do oken a vyhledal mezi nimi jedno, za kterým prosvítaly světlé závěsy poseté černými notami. „Myslíš?“

Dominik sledoval jeho pohled a postupně se přestal smát. „Jasně že jo,“ odpověděl nejistě.

Luca přikývl. „Moje řeč.“

Dominik po chvilce odlepil zrak od okna. „A… co navrhuješ?“

„Splnit ten seznam, co jinýho.“ Luca se pokusil o nonšalanci a minul o kilometr.

„Aha, oukej. A co v něm je?“

Luku zašimral v žaludku nepříjemný pocit, obvyklá předzvěst jeho méně vydařených nápadů. „Nemám tušení.“

***

Dveře od bytu odemkl co nejtišeji. Nadin pokoj byl zavřený, tak se potichu proplížil chodbou a vklouzl k sobě. Sice se už cítil aspoň o chlup líp, když mu Dominik přislíbil pomoc, ale pořád neměl chuť podívat se sestře do očí.

Nejhorší na tom bylo, že Naďa nepochybně neměla ani tušení, co mu přelítlo přes nos, a kdyby se jí svěřil s výčitkami svědomí za její nehodu, asi by si leda klepala na čelo. Šla jsem na mejdan, na kterým jsem neměla co dělat, řekla by, chlastala jsem, i když to neumím, a rozšvihala jsem se na skejtu, na kterým jsem v životě nestála. K čemu z toho jsi mě konkrétně donutil? Dávnou událost z dětství si už nejspíš ani nepamatovala, a už vůbec mu ji nevyčítala. Naopak, udělalo by jí radost, kdyby se za ní stavil a navrhl jí třeba partičku Una. Jenomže na to se až moc styděl, a ačkoli tím nelogicky trpěla zase jen ona, nedokázal si pomoct.

Doufal, že jakmile svůj rodící se plán začne uvádět do chodu, trochu se mu uleví. Přinejmenším se bude soustředit na něj, a ne na pocit viny za něco, co začalo jako totální prkotina. Sebral ze stolu noťas, plácl sebou na postel a otevřel zbrusu nový soubor. Po chvilce zírání na bílou plochu monitoru mu došlo, co je špatně. Pustil na mobilu Spotify, vrátil se k souboru a pojmenoval ho Mission Curse Breaker. Na prázdnou stránku pak napsal:

1. Najít ten podělanej papír

2.

Na číslovaném seznamu o jediném bodu je něco obzvlášť skličujícího. Jenomže bez toho, že najde ten podělanej papír, se jaksi nehne. Těžko plánovat další kroky, když si absolutně nepamatuje, co tam tehdy vlastně napsal. Jen doufal, že jeho šestileté já mělo aspoň štipec rozumu. Pokud si tehdy usmyslelo, že se naučí létat a poletí na výlet směr létající ostrov Laputa, tak je v hajzlu a nepomůže mu ani Dominik, i kdyby si třikrát zlomil klíče a zabouchl v bytě ruku.

Máma symbolicky zaklepala na dveře a vzápětí strčila dovnitř hlavu s tmavými vlasy staženými do ohonu. „Budeš večeřet?“

„Co máme?“ zeptal se, protože vysvětlování, že po zaklepání je vhodné nechat pauzu na případný rezolutní zákaz vstupu, vzdal už zhruba předloni.

„Řízek, nebo kdybys chtěl, tak je tam od včera jeden borůvkovej kned–“

„Beru oboje!“

„–lík. Abys neprask,“ uchechtla se a obrátila se k odchodu.

Luca se zadumaně zadíval na ten zlomeček plánu, co zatím stvořil. „Ty, mami? Moh bych zajet do Krampeřic?“

„Když budeš do večeře doma,“ odpověděla bezmyšlenkovitě z chodby, načež se zarazila a nakoukla zpátky do pokoje. „Počkej, cože?“

„Do Krampeřic.“

„Proč?“

„É… jen tak…?“

„Pojedeme všichni v srpnu,“ připomněla napůl ustaraně a napůl umíněně. „Až bude Nadě líp. Budeš muset vydržet.“

Zabručel na souhlas, protože nic jiného se dost dobře odpovědět nedalo, aniž by vzbudil podezření, a počkal, až za sebou máma zavře.

Vydržet, to se snadno řekne. Ale tohle je neodkladná záležitost! Jenomže to mámě sotva vysvětlí. O Nadině úrazu beztak nerada mluvila, natož kdyby do toho začal montovat kletby. Kdepak! Myslela by si, že se snad zbláznil.

Což by ještě nebylo tak zlé. Ve skutečnosti měl potají největší obavu z toho, že by mu máma dala za pravdu, že by spráskla ruce a pěkně dramaticky, jak jí velí její španělská krev, by vykřikla Cože jsi udělal?! To snad není možné, takže za to všechno můžeš ty! Seber si věci a vypadni a už se sem nikdy nevracej. Jednu jeho malou část dodneška trochu překvapovalo, že to tak nedopadlo už po jeho coming outu, a tahleta malá část se teď tetelila blahem, že na její slova třeba konečně dojde.

Každopádně se zdálo, že výlet do rodných Krampeřic v nejbližších dnech neklapne. Nic naplat, bude muset poprosit Kita.

Stopnul hudbu, otevřel v mobilu WhatsApp a jako na povel se odvedle ozvalo: „Lukó!“

Houkla to se spolknutou první slabikou a s přízvukem na druhé, úplně stejně jako dřív Věrkó!, což ho ze začátku trochu štvalo. Jenže Naďa na něj vždycky vyplázla jazyk a řekla Proto sis to jméno snad vybral, ne?A ačkoli to nejmíň z poloviny myslela zlomyslně a jízlivě, měla vlastně pravdu, takže si neměl na co stěžovat. Necítil ke svému starému jménu odpor jako tolik jiných lidí, jejichž příběhy znal ze schůzek podpůrné skupiny pro trans mládež nebo z všelijakých online pokeců. Původně se dokonce ze stejného důvodu rozhodoval pro jméno Jirka, jenomže upřímně, kdo by se chtěl přejmenovávat dvakrát? A Luca Delgado – s máminým příjmením – se nejen dalo uznat jako genderově neutrální, ale především bylo nejvíc cool, což musel uznat každý.

„Už jdu!“ zavolal, ještě pár vteřin civěl na noťas a pak opravdu vstal.

Jako vždycky ležela v posteli, kterou hned po jejím propuštění z nemocnice přestěhovali k oknu. Tmavé vlasy, stejné barvy jako jeho vlastní, měla zapletené v copech už třetí den a spousta pramínků si mezitím našla cestu na svobodu. Dřív bývala trochu zakulacenější než Luca, teď měla paže hubené jako tyčky. Krémové závěsy s černými notami propouštěly do pokoje dostatek světla, ale zároveň tlumily ostré letní slunce do příjemně měkkého osvětlení. Díky tomu Nadin obličej nepůsobil až tak bledě. Lukovu a máminu zlatavou barvu samozřejmě pořád neměla, ale místo voskově zažloutlé vypadala spíš jako porcelánová panenka… Pokud by ovšem hračkářskému průmyslu přeskočilo a začal vyrábět panenky s kruhy pod očima a s dráty trčícími z ruky.

„Jak je?“

Naďa odvrátila pohled. „Fajn. Nuda.“

„A jak jde…“

„Nepřines bys mi vodu?“ přerušila ho.

Na nočním stolku stála plná sklenice. Luca potřásl hlavou a potlačil povzdech. Možná ho chtěla potrestat, ale copak si to nezasloužil? „Jasně.“

Nejspíš to od něj bylo dětinské, ale vybral v kuchyni schválně úplně stejnou sklenici, jako byla ta v Nadině pokoji. Pak ji plnou vody postavil hned vedle té první.

Naďa se široce usmála. Byl to její koncertní úsměv, zamýšlený pro publikum a fotoaparáty. Ne pro někoho, kdo od ní stál půl metru daleko. Ne pro Luku. Vysušené rty se jí až příliš napnuly a tenoučká kůže v jednom místě praskla. U vnějších koutků očí se jí zkrabatily vějířky vrásek. Celkový dojem byl spíš strašidelný. Luca ji toužil obejmout, strčit jí svoje studené nohy pod peřinu, a taky se s ní poprat jako kdysi, štípnout ji a zatahat za vlasy. Toužil po tom, aby se s ní mohl doopravdy porvat a nabančit jí. Aby nebyla křehká.

„Dáme UNO?“ navrhl, ale absolutně neměl na hru myšlenky. Nadiny pomalé pohyby, to, jak držela karty položené na peřině a hrála jen jednou rukou, to vše v něm vzbuzovalo lítost a výčitky, které se postupně tavily ve vztek. Přetrpěl tři kola a pak to vzdal. „Musím se ještě učit. Zas přijdu.“

Naďa nedala najevo, že by jeho očividnou lež prohlédla. Ale na tom vlastně nezáleželo. Luca o ní věděl, a to stačilo.

U sebe v pokoji sebou zamračeně plácl zpátky na postel. Před Nadinou nehodou jí občas záviděl, někdy mu lezla na nervy a často se hádali kvůli prkotinám, ale teď, když se smrskla na loutku v bílých peřinách a s rukou uvězněnou v drátěné kleci zevního fixátoru, mu chyběla.

Sakra, komu se snažil lhát? Chyběla mu i předtím. Už pár let. A on jí koneckonců asi taky… akorát že ne tak úplně on, ušklíbl se v duchu.

Zní to fakticky divně, přemýšlet takhle o sestře, ale jasně si pamatoval na den, kdy Naďa poprvé dostala menstruaci. Máma tehdy vytáhla ze skříně ohnivě zlatý hedvábný šátek, který pro ni měla přichystaný jako dárek k této zvláštní příležitosti, políbila ji na čelo a dojatě řekla: „A je z tebe žena, holčičko moje.“ Luca se zamkl v koupelně, pozvracel chlupatý kobereček před záchodem a pak se schoulený opřel o zeď a čekal, kdy ten horor dostihne i jeho.

Toho odpoledne nakonec došlo i na krizovou intervenci a o dva dny později už byli s mámou objednaní na sexuologii. Následovalo nezbytné posílání od čerta k ďáblu, respektive od jednoho odborníka k druhému, od psycholožky přes psychiatra a sexuoložku až po endokrinologa. Máma sice při slovech blokace puberty maličko zezelenala, ale její a tátova podpora, jakmile se přenesli přes prvotní šok, ani na okamžik nezakolísala. Taky Kit s Danielem ho hodně podpořili, i teta Teresa.

Naďa to celé nesla o dost hůř.

„Ale… to se už jako nebudeme jmenovat stejně?“

„No…“ Luca při pohledu na sestřin rozechvělý spodní ret znejistěl, ale pak pohodil hlavou. „Dyť je to jenom jméno. Si ho taky změň, když chceš. Máma ti to určitě nezakáže, když to dovolila mně.“

„Jenže Naďa Delgado zní naprosto dementně!“

„Asi jako Luca Patočků.“

„Ale ty máš bejt moje – moje…“ zarazila se. Pak na něj vztekle pohlédla, v očích jí zlostně blýskly slzy, a než za sebou práskla dveřmi, vřískla umíněně: „Moje ségra! Zrádče!“

Luca ji zpětně chápal, ale v té době si připadal přinejmenším stejně zrazený jako ona. Tehdy se mezi nimi rozevřela propast, nebo se možná jen rozšířila trhlina, která se v jejich vztahu pomalu a nenápadně objevovala už dřív, aniž by si to pořádně uvědomili. Teď, po čtyřech letech, měl Luca pocit, že ji nikdy nezasypali, jen se ji naučili opatrně obcházet.

S povzdechem se překulil a zašklebil se na notebook. Při pohledu na žalostné embryo plánu se mu zkroutil žaludek a mozek se mu proměnil v rozplizlé želé. Jako při testu, na který se nepřipravil: čím míň věděl, co napsat, tím míň věděl, co napsat.

Vtom si vzpomněl. Chtěl se přece ozvat Kitovi a požádat ho o pomoc! Hned hrábl po mobilu.

Čau

Seš doma?

Měl bych takovou prosbičku

Odpověď na sebe nenechala dlouho čekat. Luca hypnotizoval slova Kit píše, která se objevovala a zase mizela, protože Kit na rozdíl od něj neměl ve zvyku rozdělovat každou blbost do sedmi zpráv.

Ahoj, cos potřeboval? Jsme na Šumavě. Uklízíme les – Magdina akce. Budeme se vracet asi až příští čtvrtek. Jestli jde o něco neodkladného, tak zavolej, zkusíme něco vymyslet!

Sakra, sakra, sakra! Úplně zapomněl, že o tomhle výletu mluvili. Jejich kamarádka Magda a její přítel se na sítích hodně věnovali cestování a životnímu prostředí, Magda psala blog o tom, jak se mají turisti chovat, aby neničili místa, která navštěvují, na Instagramu i YouTube měli desetitisíce sledujících, a aby neřešili pořád jen Kambodžu nebo Laponsko, každé léto pořádali velký úklid nějaké hojně navštěvované destinace tady v Česku. Dobrovolníkům platili ubytování a taky pro ně pořádali poměrně legendární večírky, takže to byly dost oblíbené akce.

Ach jo. Neodkladné to sice je, pomyslel si teď, ale ze Šumavy mu Kit asi nepomůže. A posílat tam někoho jiného z Krampeřic Luca dost dobře nemohl. Kit byl ještě tak jediný, kdo by to možná pochopil. No, nedá se nic dělat.

V pohodě, nechme to na jindy :)

Užijte si to

Odhodil telefon do peřin a chvíli civěl do stropu. Neexistovala možnost, že by vydržel do příštího čtvrtka čekat. Na to už se znal až moc dobře. Jakmile ho posedl nějaký problém, začaly ho současně mučit stavy úzkosti, kterých se uměl zbavit jen tím, že se pustil do jeho řešení. Pokud ale řešení neexistovalo – nebo ho neznal –, nedokázal nic než převracet ten problém v hlavě ze všech stran, což úzkost spíš zhoršovalo. Malé problémy znamenaly obvykle jen drobné nepohodlí. Tenhle ovšem sliboval, že do příštího čtvrtka se z Luky stane blekotající troska, pokud nezačne něco dělat.

Natáhl se znovu po telefonu a tentokrát klikl na jméno Dominik.

Zejtra jsem celej den u tebe

To je od tebe hezký že mě varuješ předem, objevilo se obratem, doplněné o smajlíka koulejícího očima. A co u mě budem dělat? Každopádně to musíme dělat potichu ať to bude cokoli. Říkal jsem ti dneska že máma bude po noční

Luca se ušklíbl a v rychlém sledu nacvakal:

Neboj

Vůbec u tebe nebudem

To jenom kdyby se naši ptali tak řeknu že budu u tebe

Nemůžu za to když si budou myslet že jsem u tebe DOMA :D

Dominik poslal další tři smajlíky koulející očima.

Seš magor. A co teda budeš dělat?

Nebo budeme?

Luca se pomalu pousmál.

Pojedeme na výlet

2. KAPITOLA

„To jste fakticky bydleli v takovýhle díře?“ Dominik nevěřícně civěl z okna autobusu, na který přestoupili v Jilemnici. „Co se tady dá vůbec dělat?“

„Lyžovat,“ pokrčil Luca rameny. „Jezdit na kole. Takovýhle věci. Náhodou to tu neni špatný. Měl jsem to tu rád, než… No, když jsem byl menší.“

„Dokud tě vozili v kočárku, ne?“ zafuněl Dominik už preventivně při pohledu na silnici, která před autobusem strmě stoupala vzhůru. „Když jsi tu pak musel začít šplhat po svejch, tak tě to přešlo, co?“

„Ale prdlajs. To spíš…“ Luca se nechtěl pouštět do podrobností ohledně kreténů ve škole, kterým racionálně vzato mohlo být srdečně ukradené, jestli s nimi chodí do třídy Věrka nebo Luca, jenomže nebylo. Ohledně třídní učitelky, která trvala na tom, že Luca bude chodit na holčičky, jak se vyjádřila. A ohledně řady dalších, od sousedů po letmé známé, pro které by zůstal navždycky Věruškou, ať už ze zvyku, z lenosti, z nepochopení nebo ze zlé vůle. „Prostě mi začalo lízt krkem, jak tu každej vidí každýmu do talíře. Ale lyžování mi chybí, ty vole.“

„Hm,“ zahučel Dominik nezávazně, protože naštěstí neměl ve zvyku rozebírat Lukovy nedořečené narážky. „A už tam aspoň budem?“

„Oslíku!“ uchechtl se Luca.

Dominik předvedl živou verzi smajlíka koulejícího očima. „Ha, ha.“

„Za deset minut, šmarjá. To vydržíš.“

Konečně autobus zastavil u hasičárny. Vystoupili a Dominik se znova významně rozhlédl kolem, ale tentokrát si nechal svoje dojmy pro sebe. Místo toho se zeptal: „Ty hele… A to v tom vašem bejvalým baráku nikdo nebydlí?“

„Jasně, že bydlí, proč? Naši ho normálně prodali, když jsme se stěhovali do Prahy. Přece ho někdo nekoupil, aby mu tu jen tak stál?“

„A to těm lidem jako nebude divný, když jim vlezeš na zahradu a budeš se hrabat v záhonkách?“

V Lukovi hrklo. „Tak… budou snad v práci, ne?“

„A co když ne? Třeba jsou nemocný, nebo se jim narodilo mimino, nebo je vyhodili z práce, nebo…“

„To stačí,“ zaúpěl Luca. „Prostě budem doufat, že jsou v práci. A pokavaď ne, tak… něco vymyslím.“

„Toho jsem se bál,“ zahučel Dominik. „Tak fajn, kudy?“

Cesta vedla celkem vražedně vzhůru – sakra, Luca skoro zapomněl, jak moc je na horách kopců –, a tak toho Dominik v dalších chvílích moc nenamluvil. A Luca ostatně taky ne, protože se v duchu mučil obavami, co si počne, jestli současní majitelé jejich starého domu opravdu nebudou pryč.

„Tyjo, pěknej bejvák… na místní poměry,“ zafuněl Dominik, když konečně zastavili u bílého plotu.

Luca musel takhle s odstupem uznat, že má pravdu. Když tu ještě bydleli, nikdy se nad tím moc nezamýšlel, ale jejich dům i zahrada opravdu o kategorii převyšovaly většinu okolí. Rodiče si už při plánování dali záležet, aby dům ve stylu horské roubenky nenarušoval místní styl, takže se nejednalo o žádnou okázalou snahu o luxus, ale to výsledný dojem jedině vylepšilo. Dům působil malebně, útulně a upraveně, přesně tak, jak si Luca svůj domov pamatoval.

Zhluboka se nadechl a zazvonil.

Následovala nejspíš nejdelší minuta v jeho životě, ale nikdo nevyšel, ani záclonka se nepohnula.

„Tak asi dobrý,“ usoudil Dominik. „Co teď?“

„Teď to vezmem z druhý strany, protože z ulice tam přes plot rozhodně nepolezu,“ poučil ho Luca a rovnou vykročil podél plotu a za roh.

Museli obejít ještě tři zahrady, ale nakonec se dostali k té správné ze zadní strany. Tady už plot ani zahrada nebyly tak výstavní, zato se tu krčila malá branka, která se zavírala jen na petlici. Tudy chodívali na klestí, na houby nebo ven na lítačku a v zimě na sáňky. Přední branka byla pro dospělé a pro otravné záležitosti, jako jsou návštěvy nebo cesta do školy, zadní pro něj a Naďu. Prostrčil ruku mezi plaňkami a zvedl petlici.

„Až po vás, pane.“

„A nemaj psa?“ ujišťoval se Dominik.

Luca neměl nejmenší tušení. „Ne. A dělej.“

Noví obyvatelé buď psa opravdu neměli, nebo to byl neuvěřitelný flegmatik. Každopádně se nezdálo, že by se něco chtělo přiřítit a sežrat je.

Luca rychle přeběhl podél plotu k rohu zahrady, kde stál malý a notně zašlý dřevěný domek. Nebyl dost velký ani na kůlničku, dospělý člověk by se v něm fakt nepostavil.

„To byl náš bunkr,“ vysvětlil. „A tady za ním by to někde mělo bejt.“

„To je celkem širokej pojem,“ ušklíbl se Dominik, ale klekl si vedle Luky a začal odhrnovat zeminu.

„Tak je to přece jenom deset let. Buď rád, že si to vůbec pamatuju.“

„Proč bych měl bejt rád? Kdyby sis to nepamatoval, nemuseli jsme sem vůbec jezdit,“ namítl Dominik.

Luca protočil oči nad jeho logikou. „Fajn, tak já jsem rád, že si to pamatuju.“

Chvíli se přehrabovali v hlíně, ale kromě špinavých rukou a kolen se celkem dlouho žádných výsledků nedočkali. Luca už v jeden okamžik doufal, že narazil na zakopaný poklad, ovšem nakonec po urputném páčení vytáhl jen pořádný kámen.

Vtom se za ním ozvalo: „Fuj, necháš to?!“

Luca instinktivně odhodil kámen a zmateně sledoval, jak sebou Dominik plácl do rozvrtané hlíny. Koutkem oka zahlédl pohyb za plotem. Teprve v tu chvíli mu všechno došlo a honem Dominika napodobil. Postarší pán na cestě ještě pár vteřin peskoval zlatého retrívra, který zřejmě sežral, co neměl, a pak už oba zase pokračovali v cestě, aniž by věnovali dění v zahradě sebemenší pozornost.

„To jsou nerváky, vole,“ poznamenal Dominik a ometl si triko od trávy a jehličí. Luca jen protočil oči, protože se mu nechtělo přiznávat, jak ho kolemjdoucí muž vylekal, a oba se zase pustili do hrabání. Luca už se začínal obávat, že si to celé vybavuje špatně, nebo že snad už schránku dávno vyhrabal a zapomněl na to, když vtom Dominik vyhrkl: „Něco mám!“

„Fakt? Ukaž!“ Luca ho odstrčil a zašmátral v mělké jamce. „Hej, to bude ono!“

Dominik se dmul pýchou, zatímco si znechuceně otíral ruce o trávu, což byla kombinace, která by Luku jindy nemálo pobavila. Teď měl však oči jen pro zablácenou a zrezlou plechovou krabičku od sušenek, kterou vytáhl a opatrně obracel v rukou.

Konečně bude moct dát všechno do pořádku. Pokud samozřejmě bude seznam doopravdy uvnitř. Co když si to pamatoval špatně? Anebo co jestli ho mezitím zničila vlhkost, nebo ho sežraly… nějaké housenky, nebo žížaly, nebo co vlastně žije takhle v zemi? Co když…

„Tak padáme, ne?“ drknul ho Dominik loktem. „Nevim, jak ty, ale já bych se tu zbytečně nezdržoval. Furt ještě můžou přijít domů.“

Luca přikývl, nahrubo rukávem otřel hlínu a nacpal krabičku do batohu. „Jo, jdem. Ale musíme se do toho co nejrychlejc podívat.“

„Jo, jo, jasně, neboj. Hned, jak nebudeme někde, kde nemáme co dělat,“ popoháněl ho Dominik.

Co nejlépe zamaskovali stopy po hrabání, Luca po sobě na odchodu zase zavřel petlici a vydechl si.

„Támhle kus po tý cestě nahoru je lavička,“ kývl k lesu. „Tam bude klid.“

Nejradši by se tam rozběhl, ale už mu dávno nebylo osm, takže se omezil na svižnou chůzi. I přesto mu Dominik sotva stačil a za chvíli zase lapal po dechu.

„Teda, věděl jsem, že mám fyzičku trochu v hajzlu, ale že až tak?“ vydechl, když se konečně svalil na lavičku.

„To je tím řídkým vzduchem,“ uklidnil ho Luca bezmyšlenkovitě a už rval krabičku z batohu. Chvíli s ní zápolil, když se zasekla o šňůrku. Konečně ji s obavami otevřel.

„Hustý! Tys byl mazanej už jako malá holka,“ ocenil ho Dominik, když nakoukl dovnitř.

„Vole,“ uchechtl se Luca, ale musel uznat, že na tom něco je. V krabičce bylo pár zrezlých kancelářských sponek, plesnivý kus látky – podle všeho nejspíš ponožka –, maličké letadlo s ulomeným křídlem, pár kamenů, kost a pod tím vším papír popsaný dětským škrabopisem a pečlivě zabalený do průhledných plastových desek a spousty lepenky. „Jsem génius.“

O chvilku později si povzdechl. „Anebo nejsem.“

Bezmocně přemítal, proč si vůbec jen na okamžik dovolil doufat, že by tohle mohl být dobrý plán, a proklínal svoje mladší já za debilní nápady. Nepamatoval si, co tenkrát do svého seznamu psala Naďa, ale nepochyboval, že to bylo něco rozumného a klidného. Třeba naučit se novou písničku nebo si pořídit křečka. Jo, to by Luca určitě zvládl. Proč krucinál nemůže plnit Nadin seznam? Kdyby ho tedy měl, samozřejmě. Nadin milý, uspořádaný, slušný seznam, stejný, jako byla ona sama. Ten by se určitě plnil jedna báseň.

Dřív, zhruba v době, kdy se tak trochu odcizili, by sestru neváhal označit za nudnou. Možná se jí o tom dokonce jednou nebo dvakrát zmínil… Ale co si bude nalhávat? Houby zmínil! Posmíval se jí za to pravidelně. Jenže copak by ho třeba i v nejdivočejším snu mohlo napadnout, že se jeho tichá sestra, kterou nezajímalo nic než umění, zmrzačí jen proto, že se zničehonic rozhodne nebýt nudná takhle ujetým způsobem?

„Co je?“ vytrhl ho Dominik z myšlenek a natahoval se po papíru.

Luca mu ho sklesle podal. „Jsem v prdeli. Tohleto nedám.“

Dominik se pustil do luštění kostrbatých písmen prokládaných škrtanci a čmáranicemi. Tu a tam se uchechtl. A Luca dál malomyslně bloudil očima po řádcích spolu s ním.

„No tak to good luck.“ Dominik mu s úšklebkem podal seznam zpátky. „Bude sranda.“

„Dík, tyjo. Co teď budu do hajzlu dělat?“

„Nevim… Začal bych s tim hradem, ten asi chvíli zabere… Jít nakoupit v máminým vohozu zvládneš… Co dál? Hm, delfíni, to by moh bejt trochu problém.“

Luca na něj zacivěl. „Ty si jako myslíš, že to dám,“ spíš nevěřícně konstatoval, než že by se ptal.

Dominik pokrčil rameny. „No jak řikám, s delfínama nevim, ale celkově to neni tak zlý, ne? Netušim teda, kdo je ten týpek, kterýho máš líbat. Pokud je třeba mrtvej, tak mě z toho vynech.“

Luca si uhladil seznam na koleni a pokusil se na něj podívat s větším optimismem. „No, je fakt, že pár těch věcí by se dalo zvládnout v pohodě,“ uznal po chvíli. „Zvlášť proto, že delfíni už jsou vyřešený asi čtyři roky.“

„Nekecej!“

„Nekecám. Rodinná dovolená ve Španělsku. Já se celý dva tejdny odmítal koupat, protože jsem byl malej a blbej a…“ doplnil popis vágním gestem kolem hrudníku, „a návštěva příbuznejch byla horor i bez toho, abych se svlíkal do plavek. Ale na todleto mě ségra překecala a máma napůl donutila. Že už nám to zaplatili, a jak to bylo drahý a kdesi cosi. Vlez jsem tam v triku a vůbec jsem si to neužil, protože jsem byl příšerně naštvanej. Ale teď se to hodí.“

Dominik si zamnul ruce. „Paráda! Takže poslední překážkou je, jestli neni, é…“ nakoukl do papíru, „Jirka Matyska na onom světě. A asi teda ještě tadyta pani.“

„Zapletalová,“ kývl Luca, složil seznam do krabičky a všecko nacpal zpátky do batohu. „To zjistíme, ale nemyslim si. Podle mě je to čarodějnice, a ty žijou stovky let.“

Autobus do Jilemnice chytili jen tak tak. Doma Luca s mírně provinilým výrazem povyprávěl mámě o nové hře na xBox, kterou dostal Dominik – přísně vzato nelhal, Dominik fakticky měl novou hru, a pokud si z toho máma domyslela, že ji dneska hráli, to už nebyla jeho vina –, což ji přesně podle jeho očekávání odradilo od dalších otázek. Do Nadina pokoje pak zamířil s mnohem lehčím srdcem než včera.

Když pootevřel dveře, zahlédl na okamžik, jak Naďa toužebně hypnotizuje pianino u protější stěny. Jakmile ho ale zaslechla přicházet, obrátila se k němu už zase s bezvýrazně znuděným obličejem, na který si přilepila plastikový úsměv.

Tak proč sakra nevstaneš a nejdeš to zkusit, chtělo se mu vykřiknout, ale ovládl se. Nesmíme na ni tlačit, i psycholožka to říkala, opakovala mu máma. Všechno to pramení z toho, že je pod strašným tlakem. Když k tomu budeme ještě přidávat další, ničemu nepomůžeme.

A tak ze sebe místo toho vymáčkl prázdné a bezobsažné: „Jak to jde?“ a posadil se na židli vedle postele.

Zlehka pokrčila pravým ramenem, druhá ruka zůstala ležet na peřině jako hmyz napíchnutý na špendlík. Nebo spíš na řadu špendlíků. „Normálně. Byla tu Linda.“

Luca skoro zapomněl na celý seznam i výlet do Krampeřic. „Nekecej! Ta má teda nervy.“

„Byla docela milá,“ namítla Naďa o něco živěji. „Myslím, že jsme si to vyříkaly.“

„Pokavaď to vyříkávání neprobíhalo tak, že se plazila po kolenou, tak mě to nezajímá.“

Potřásla hlavou. „Prostě nevěděla, jak se má ke mně chovat. Jako netvrdím, že jsme nejlepší kámošky nebo něco, ale – já nevím. Asi jsme v pohodě.“

Luca chtěl odseknout, že v pohodě zdaleka nestačí.

Linda Šafrová se na Naďu přilepila loni na podzim. Chodily spolu do třídy, ale ze začátku si moc nesedly. Luca neznal podrobnosti, tehdy se o ně ani moc nezajímal. Měl dojem, že Linda snad Naďu pomlouvala nebo se jí posmívala. Všechno kvůli jejímu… řekněme dost usedlému módnímu vkusu, zvanému též stará mladá. Pak najednou někdy v listopadu úplně otočila a hrozně se chtěla kamarádit. Nadě to přišlo zvláštní, ale nakonec se spřátelily, chodily spolu ven a tak. Linda brala Naďu na nákupy a přemlouvala ji k pořízení oblečení, které si pak Naďa nikdy nevzala na sebe. Časem se s nimi začal tahat i Fíla, Lindin brácha. Divný týpek z druháku na hotelovce, trochu nerd, s nepřirozeným hlasitým smíchem. Toho Naďa naopak nemohla vystát, snažila se to ale nedávat moc najevo, aby kamarádku neurazila.

To kvůli Lindě šla na tu zatracenou party, na které se nechala – pro sebe tolik netypicky – od starších kluků vyhecovat, aby nebyla nudná, ustrašená a trapná a zkusila si jízdu na skateboardu. Původně šlo o Fílův mejdan, nebo spíš mejdan někoho z jeho kámošů, a Linda jako otravná mladší ségra tam přilezla i s kamarádkou. Což jí Luca až tak nevyčítal, přinejmenším ne záměrně. Nemohla přece tušit, co se stane. Podvědomě však určitě i tahle skutečnost zvyšovala nechuť, kterou k ní cítil.

To všechno by asi překousnul. Jenomže po Nadině úrazu se Linda zkrátka a dobře vypařila. Totiž, stavila se za ní jednou, ještě v nemocnici. Přinesla kdovíproč pomeranče v síťce, pobyla tam asi pět minut, během kterých pronesla tři nebo čtyři nicneříkající věty, protrpěla pár trapných odmlk, a pak se omluvila, že musí běžet. Od té doby se neozvala.

Tohle všechno Lukovi proběhlo hlavou, ale už podruhé za dnešní večer se před sestrou radši kousl do jazyka a mlčel. Nakonec kývl: „Tak to je fajn. Asi.“

„No no, abys nadšením neprask,“ popíchla ho, ale doplnila to pokusem o uličnický úšklebek, a tak to bral jako vítězství.

„A co Bonbón,“ kývl bradou k oknu, „byl?“

Nabrala trochu barvy do tváří a se sklopenýma očima se usmála. „Byl! Dokonce dvakrát.“

„Tak to dá rozum, že dvakrát. Musel jít jednou tam a podruhý zpátky. Spíš bys měla chtít, aby byl jenom jednou, protože to by znamenalo, že přišel speciálně sem.“

„Ty seš děsnej s tou svojí logikou.“

„Viď,“ pochválil se. „Hele, pokavaď vysleduješ, v kolik se tady potlouká, můžu ti ho někdy odchytit.“

„Ježiš! Opovaž se!“

„Pff. Červenáš se jak rajče. To je zlý.“

„Houbelec!“

„Ba jo,“ pokýval vážně hlavou. „Diagnostikuju u tebe vážnej případ bonbónitidy. Jediná léčba je…“

Naďa popadla zdravou rukou polštář. Luca tušil, že k němu ani nedohodí, ale chtěl jí udělat radost, a tak uhnul. Pojal to ovšem trochu moc dynamicky, takže sletěl ze židle. „… rande s Bonbónem,“ dodal vítězoslavně, zatímco se sbíral z podlahy.

„Seš dement,“ smála se Naďa, slabě, ale přece. „Naval ten polštář.“

„Tak proč ho po mně házíš, když ho chceš mít?“

„Dej ho sem!“

„Tak si pro něj pojď!“

Veškeré veselí vyprchalo z její tváře, jako když otočíš knoflíkem. V posteli ležela zase jen rozbitá loutka. Luca by si nejradši nafackoval. Vypadlo to z něj úplně automaticky, nic tím nemyslel. Ale vysvětlováním by to jenom zbytečně rozmazával. Sebral polštář a zastrčil jí ho za záda.

„Tak já… zas přijdu,“ pokrčil bezradně rameny, nečekal na odpověď a radši se zdekoval.

***

To ovšem neznamenalo, že by to pustil z hlavy. Když večer zalezl do peřin, ještě chvíli přemýšlel o úkolech, které musí splnit, ale nakonec se mu myšlenky ve spirále vrátily zpátky k tomu, jak to dneska s Naďou opět parádně podělal.

Problém s Nadinýma nohama, jak jim vysvětlili doktoři i psycholožka, byl ten, že žádný problém neexistoval. Samozřejmě, prvních pár hodin po jejím pádu ze skejtu to vypadalo špatně. Kromě na několikrát zlomené levačky měla celkem silný otřes mozku, a dokonce se nejdřív zdálo, že by mohla být ochrnutá. To se ale do druhého dne spravilo – tak jako můžete mít otřes mozku, vysvětloval doktor v nemocnici,což zná skoro každý, tak už se málo ví, že můžete mít i otřes míchy. Sice není nijak poškozená, ale chvíli si myslí, že je. Nedělejte si starosti. Ruku jí opravíme, jak to jenom půjde, a jinak je slečna už zase v naprostém pořádku.

Jenže Nadina ruka na tom byla opravdu zle. V jednu chvíli – to ještě Naďa ležela v nemocnici – se dokonce prudce zhoršila, přidala se infekce a po třech dnech začínali doktoři nenápadně obcházet kolem slova amputace. Naštěstí se všechno obrátilo k lepšímu a na každé další vizitě už Naďu zahrnovali chválou, jak prý se krásně hojí, lépe, než čekali, a tak dál. Nikdo ale nemyslel na klavír.

Nikdo kromě Nadi.

Ta nejspíš nemyslela na nic jiného, i když všem ostatním trvalo dost dlouho, než jim to došlo. Nakonec to byla psycholožka, kdo to rozlouskl. Naďa se pravděpodobně bojí vstát z postele, vysvětlila věcně a bez příkras, protože má strach začít cvičit, rehabilitovat a vrátit se do normálního života. Děsí se toho, že by ten normální život nemusel zahrnovat hru na piano, že by toho už nemusela být schopná. Raději dál setrvává ve fázi „těžce zraněná“ a ubezpečuje se, že jen co se „uzdraví“, bude zase hrát.

A bude?zeptala se tehdy máma napůl plačky.

Psycholožka jí věnovala soucitný, ale nesmlouvavý pohled. To nezjistí, když to nezkusí. A rozhodně to nepůjde hned. Ale musí aspoň chtít. Musí aspoň začít. A dál se uvidí.

Zatím očividně nechtěla. Máma ji vozila na fyzioterapii, tomu se Naďa vyhnout nemohla, ale doma odmítala cvičit, a pokud Luca věděl, ani s rehabilitační sestrou zrovna dvakrát příkladně nespolupracovala. Už měla dávno zkoušet různé pohyby, které nevyžadují fyzickou námahu, ale ona se místo toho tvářila, jako by jí ta podivná ruka s trčícími dráty vůbec nepatřila.

„Musíš se snažit sama, ty čúzo blbá,“ zašeptal bezmocně do ticha ztemnělého pokoje. Ale věděl, prostě nabeton věděl, že napřed musí splnit svůj díl. Pak se začne všechno obracet k dobrému.

3. KAPITOLA

„Hele, a co začít s tím nespaním? To by mělo bejt lehký,“ prohlásil bezstarostně Dominik ve čtvrtek dopoledne, když se u něj doma dosyta vyblbli na xBoxu. „A navíc na to ani nic nepotřebuješ, nemusíš řešit, jestli někdo neni mrtvej, nemusíš se s nikým na ničem domlouvat…“

„Což je dobře, protože mezitím potřebuju sehnat asi tunu lega,“ zahučel Luca.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Supertajný seznam věcí.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.