Rachel Abbottová

HRA NA VRAŽDU

KALIBR

First published in 2020 by WILDFIRE

An imprint of HEADLINE PUBLISHING GROUP

Copyright © 2020 Black Dot Publishing Limited

Text © Rachel Abbott, 2020

Jacket design by Caroline Young

Front cover image © Moment/Getty Images;

back cover image © GoDesign/Shutterstock;

textures © Igor Vitkovskiy & Yamabika Y, both Shutterstock

Translation © Milan Lžička, 2021

All rights reserved

ISBN 978-80-242-7639-7

PROLOG

Rozechvělými prsty sáhnu po klice dveří a v duchu lituju, že jsem neřekla ne – že jsem neodmítla hrát hru, která je na dnešek naplánovaná. Asi nejsem tak statečná, jak bych si ráda myslela. V druhé ruce svírám černou obálku, tisknu si ji k tělu, jako bych se bála, že se slova na kartičce uvnitř propálí skrz saténově hladký pergamen a všichni je spatří.

Když vycházím do chodby, otvírají se i další dveře – při pohledu na Isabel ve stříbřitých koktejlkách a na Chandru v dlouhé tyrkysové hedvábné sukni se mi až tají dech. Návalem vzpomínek se mi zatočí hlava. Právě to je ale zřejmě účel celé hry.

Nikdo nepromluví, a aniž bychom se jeden na druhého třeba jen usmáli, scházíme po elegantním schodišti. Podívám se na Matta, za kterého jsem už tři roky provdaná, a nevím, jestli ho ještě vůbec poznávám. Má zaťatou tvář, ústa jako rovnou linku a z kapsy saka mu vykukuje jeho černá obálka. Když si všimne, že se dívám, zvedne ruku a bezpečně ji schová, aby nebyla vidět.

Jak odlišně všechno vypadalo před rokem, když jsme se vyhrnuli z pokojů celí natěšení na nadcházející večer i zítřejší svatbu.

Už několikrát jsem se Matta zkoušela zeptat, o co má podle něj v té dnešní hře jít, ale odmítá se o tom bavit. Zřejmě si to tak přeje Lucas – a co si Lucas přeje, to taky dostane. Aspoň od mého manžela. Už vlastně ani nevím, co si Matt myslí.

Většina nešťastných párů zřejmě nepozná okamžik, kdy se jejich vztah začne rozpadat; kdy se blízkost změní v odstup a škádlení se zvrhne v chabě skrývané pohrdání. Zato já dokážu přesně určit, kdy se mi začalo manželství hroutit.

Až do toho okamžiku působil náš společný život zcela bezproblémově, jako bychom bok po boku plavali v klidné řece. Jenže pak se podoba hladiny změnila. Narazili jsme na peřeje a ty nás rozdělily. Teď vidíme v dáli jeden druhého, jako bychom se už ale nemohli anebo nechtěli společně vrátit do poklidných vod.

Je to na den, dokonce skoro na hodinu přesně rok, kdy jsme se začali řítit každý jiným směrem, a momentálně se zdá, že se není čeho chytit, že na obzoru není záchrany.

Přesto jsme se o tom spolu nikdy nebavili, protože přiznat si to by znamenalo pojmenovat událost, která nás rozdělila.

A to bychom museli mluvit o Alex.

PRVNÍ ČÁST

1

Před rokem

Zaparkuju u krajnice koly na travnatém pásu a otočím se k Mattovi.

„Tak fajn, už sebou můžeš přestat škubat. Poslední úsek tě nechám řídit.“

S předstíraným překvapením se na mě podívá. „Škubat?“

Zasměju se, otevřu dveře a vyskočím. Mattovi se nelíbí můj styl jízdy. Podle něj jezdím moc rychle a moc prudce brzdím. Asi má pravdu. Řízení auta považuju za jednu z životních nevyhnutelností – třeba jako mytí nádobí nebo nákup zubní pasty –, ovšem do Cornwallu je dlouhá cesta, a když jsem sedala za volant, měl už Matt za sebou dvě a půl hodiny jízdy. Ze zadního sedadla si vezmu láhev s vodou a bílou obálku, Matt zatím obejde předek auta a pak se spolu opřeme o kovovou bránu plotu okolo pastviny, zadíváme se do kraje, posloucháme, jak krávy přežvykují trávu, a podáváme si láhev.

„Těšíš se?“ zeptám se ho.

„Jo, asi jo.“ To je Mattova typická odpověď – opatrná, uvážlivá.

Z obálky vytáhnu tlustou bílou kartičku. Matt mi prozradil datum i místo konání, až doteď jsem se ale nenamáhala si pozvánku prohlédnout.

Nina Bélangerová

A

Lucas Jarrett

SRDEČNĚ ZVOU

Matta a Jemmu Hudsonovy

NA SVOJI SVATBU

*

POLSKIRRIN, CORNWALL

17. ČERVENCE 2018

16:00

„V Polskirrinu budeme i ubytovaní, že jo? To si pronajal venkovské sídlo, nebo co?“

Matt se zadívá před sebe. „Ne. Je to jeho dům.“

Úplně jsem zapomněla, že je Lucas bohatý, i když mi to manžel říkal. S jeho přáteli jsem se nikdy nesetkala a on je už léta neviděl, ačkoli s Lucasem se stýká celkem pravidelně. Na svou předloňskou svatbu jsme je nezvali. Uspořádali jsme ji skromnou, protože moje máma stonala, a od té doby máme kvůli náročným zaměstnáním a novému bydlení celkem hektický život.

„Kde se Lucas s Ninou seznámil? Nevíš?“

„Myslím, že v Paříži. Byl tam pracovně kvůli nadaci.“

„Nadaci?“

„Jo, Jarrettově nadaci.“

Otočím k Mattovi hlavu. „To si děláš srandu, že jo? Snad nepochází z rodiny Blaira Jarretta?“

Matt se zazubí. „Nejenže z ní pochází – je to přímo Jarrettův syn.“

„No ty bláho! Proč jsi mi to neřekl? Fíha, Matte – ten musí být v pořádném balíku.“

„Ne že bych ti to tajil. Prostě na to nepřišla řeč. Věděla jsi, že mám kamaráda Lucase a že jsem v pubertě často pobýval u něj doma. Nepovažoval jsem za nutné líčit ti detaily o stavu jeho bankovního konta ani o rodokmenu.“

To je celý Matt. Nepřišlo mu relevantní ani zajímavé, že je Lucas synem muže, který vydělal jmění tím, že napsal algoritmus jakéhosi raného internetového vyhledávače či co, a svoje zisky následně věnoval na založení dobročinné nadace.

„Pověz mi ještě jednou, jak jsi ho poznal.“

Matt se ke mně otočí. „Říkal jsem ti to, když nám přišla ta pozvánka.

Jeho táta hrával s tím mým golf.“

„Matte! To není vysvětlení. Tvůj táta měl určitě spoustu kamarádů, co mají syny. Buď laskavě konkrétnější.“

Nakloní se ke mně a políbí mě tak něžně, až mě z toho šimrají rty. Nenechám se však tak snadno rozptýlit. Informacemi Matt odjakživa šetří, tentokrát se ale nevzdám a přísně se na něho podívám.

Matt se uchechtne. „Dobře, vyhrálas. Když nám bylo oběma tak čtrnáct, naši otcové usoudili, že bychom se měli naučit hrát golf. Můj táta chtěl, abych uměl aspoň jeden sport, a jelikož jsem byl na všechny ostatní naprosté dřevo, představoval golf něco jako poslední možnost. Asi tak tři víkendy jsme proto s Lucasem a našimi otci hráli na dvě dvojice. Vůbec mi to nešlo. Navíc jsem byl na svůj věk malý, kdežto Lucas při svých skoro sto osmdesáti centimetrech hotový obr. Museli jsme vypadat směšně. Lucas viděl, jak jsem z toho špatný, a tak otci navrhl, že místo golfu bychom spolu my dva měli trávit víkendy u nich doma. Měli bazén, a když bylo ošklivo, hrávali jsme kulečník.“

„To bylo od puberťáka fakt ohleduplné,“ položím mu hlavu na rameno. Vím, že neprožil zrovna příjemné dospívání, jelikož nedokázal dostát otcovým sportovním očekáváním a bál se, jestli se vůbec kdy vytáhne přes půldruhého metru – což se samozřejmě stalo. Časem.

„To je celý Lucas. Odjakživa je vnímavý vůči pocitům druhých. To první jaro jsme každopádně strávili celé spolu. Pak se k nám přidal Nick a nakonec i Andrew. Určitě na té svatbě budou taky.“

Mattovi se změnil tón hlasu. „Zřejmě nejsi moc nadšený, že se z dua stalo kvarteto.“

Povzdechne si. „O to nejde. Jsou v pohodě. Je s nimi zábava a určitě ti padnou do oka. Spíš jsem měl trochu problém držet s nimi krok, abych pravdu řekl. Oba byli skoro stejně vysocí jako Lucas, a tak jsem si občas připadal jako ten nejmenší z vrhu.“

Vezmu ho kolem krku a opět si ho k sobě přivinu. „To už je pryč, pane vážený plastický chirurgu.“

Zakloním se a prohlížím si ho, jeho téměř dokonalé rysy. Jako by si vymodeloval tvář vlastním skalpelem: rovný nos, stejnoměrné rty a oči, které jsou naprosto symetrické. Občas přemýšlím, proč si vybral zrovna mě s maličko plnějším horním rtem a vysoko posazeným obočím, kvůli němuž – mám ten pocit – působím neustále vyplašeně. On se ale dušuje, že by na mně nezměnil ani ň.

„A proč už se s nimi nestýkáš?“

„Vždyť to znáš – nikdo z nás nemá čas a bydlíme daleko od sebe. S Lucasem si volám a mailuju, a když je zrovna v Londýně, tak se vídáme, většinou je ale buď tady na jihu, nebo pracovně někde v cizině kvůli nadaci. Co mu umřel táta, vzal to břemeno na sebe. Andrew se při každé příležitosti plaví světem na lodi a Nick je sice bankéř v City, ale bydlí v St Albans.“

Naposled mě stiskne. „Pojď, vrátíme se do auta. Už nám zbývá jen asi půlhodinka cesty a tady venku je příšerné vedro.“

Má pravdu. Na Anglii panuje neskutečné počasí. Připadáme si spíš jako v jižní Itálii.

Znova nasedneme do vozu, Matt na svoje oblíbené místo za volantem. Trochu se mě zmocňuje panika, jestli budou moje svatební šaty dost dobré, ale nechávám si to pro sebe. Teprve teď mi došlo, v jak nóbl společnosti se budeme pohybovat.

„Pověz mi víc, Matte. Co o těch chlapech potřebuju vědět, než tam dojedeme? Jak se s nimi Lucas seznámil?“

Naoko zoufale zakroutí hlavou. „Už zanedlouho se jich budeš moct zeptat osobně, Jem. Řeknu jenom, že peníze nedělají nikoho výjimečným, a tak je nevnímej touhle optikou. Je to jejich nejmíň důležitý rys.“

Rozvážně přikyvuju. Vím, že má pravdu. Ať už ale řekne cokoli, tlačí mě teď v krku knedlík vzrušení, který ve mně celou dobu kypěl, čím víc jsme se blížili k cíli cesty.

Posledních deset minut jízdy mlčíme. Matt sedí v nepřirozeném předklonu jako dítě, které poprvé míří k moři. Anebo je to možná tím, že úzké pruhy silnice lemuje z obou stran vysoký živý plot a on netuší, co na něj čeká za zatáčkou.

Co chvíli otočí hlavu a s chlácholivým úsměvem se na mě podívá, jako by mi uměl číst myšlenky. Už jsem sama sebe skoro přesvědčila, že se chovám hloupě a že je úplně jedno, jestli mám ty správné šaty, nebo ne – o mě přece beztak nejde –, když projedeme zatáčku.

„Kristova noho!“ zašeptám.

Vozovka dospěla na vrchol stoupání, odkud klesá k pobřeží a naskýtá se odtud panoramatický výhled na moře. Na mysu nad vzedmutými vlnami trůní cíl naší cesty. Polskirrin. Domov Lucase Jarretta.

Ani Mattovi se nedostává slov. Jede dál, ale pouze krokem. Odkašle si. „Má to tady docela pěkné, co?“

Jeho snaze o nenucenost se jen zasměju. Polskirrin je hotová nádhera. Výraz panské sídlo není daleko od pravdy. Je postavené z hladkého kamene a odhadem bude staré několik set let.

Dlouhá štěrková příjezdová cesta protíná rozlehlé trávníky, táhnoucí se od dvoukřídlové tepané brány k upravené zahradě přímo před nemovitostí. V podlouhlém jezírku lemovaném cihlami, které bude určitě překypovat zlatavými rybkami, zurčí kašna a za domem mezi zahradou a mořem stojí lesík. Nepochybně jím vede pěšina až k pobřeží a já už se nemůžu dočkat, až ucítím, jak mi kolem kotníků šplouchá chladná mořská voda.

Už zhruba na vzdálenost půl kilometru vidíme, že někdo vyšel ze vstupních dveří. Zřejmě nás spatřili.

„No jo,“ podotkne Matt. „Teď už vycouvat nemůžeme, lásko,“ otočí se ke mně s úsměvem na rtech a jiskřičkami v očích.

Brána se jako mávnutím kouzelného proutku otevře a Matt zamíří po cestě až k místu, kde už čeká nějaký tmavovlasý muž. Podívám se na manžela, který se zubí od ucha k uchu, a je mi jasné, že to nemůže být nikdo jiný než Lucas. Na sobě má tmavomodré šortky a obyčejnou bílou košili a vítá nás úsměvem.

Matt vmžiku vyskočí z vozu a vydá se k němu – až tehdy mi dojde, jak je Lucas urostlý. Manžel měří necelých sto osmdesát centimetrů, jeho kamarád je ale skoro o hlavu vyšší. Matt zvedne ruku, položí ji Lucasovi na rameno a druhou mu srdečně stiskne dlaň. Neslyším, co si říkají, chvíli je ale nechám, ať se vypovídají, pak si ze zadního sedadla vezmu klobouk proti slunci a zamířím za nimi.

„Lucasi, tohle je Jemma – teda vlastně Jemima, ale říkáme jí Jemma. Je to moje žena, ale to už víš.“ Matt mluví až moc překotně, obšírně a teď natahuje ruku, jako by mě chtěl vtáhnout do společného kroužku.

„Vítám tě, Jemmo. Rád tě poznávám.“ Lucas se ke mně sehne k obligátnímu polibku na obě tváře, načež opět s úsměvem zvedne hlavu. Teprve tehdy si všimnu jeho očí. Mají světle jantarovou barvu, skoro jako oči lva – v tuhle chvíli působí vřele a přátelsky, přesto chtě nechtě přemítám, jestli podobně jako ty lví nezáří ve tmě a nejsou vševidoucí.

2

Při pohledu na muže a ženu vystupující z auta a kráčející k Lucasovi si Nina Bélangerová chvatně otřela ruce do utěrky. Měla by je jít ven přivítat, přepadla ji ale zvláštní nervozita. Možná jim bude divné, proč si jejich kamarád bere za manželku tuhle drobnou ženu z maloměsta ve střední Francii, když by si mohl vybírat z nekonečného přívalu oslnivých krasavic, které spolu na charitativních akcích soupeří o jeho pozornost. Ani jí to občas hlava nebere.

Vybavil se jí den, kdy se seznámili. Lucase pozvali na konferenci do Paříže, kde měl přednést hlavní projev, ona dostala od organizátorů za úkol být k ruce řečníkům a do sálu si jeho proslov přišly poslechnout stovky lidí. Nic se toho dne nedařilo: selhalo osvětlení, nefungoval mikrofon – jedním slovem katastrofa. Nina tehdy úplně zpanikařila. Elektřina nebyla její starost, hlavní řečník – Lucas Jarrett – ovšem ano. Měla pocit, že ho zklamala.

Lucas všechno zvládl s grácií – popošel do popředí jeviště a zvýšil hlas, aby ho obecenstvo slyšelo. Když za zvučného potlesku odcházel, narazil na Ninu, která rozzuřeně chodila po zákulisí a spílala elektrikářům. Když postřehla, že je u toho i Lucas, se zrudlými tvářemi se otočila a omlouvala se mu, ale on se jenom zasmál.

„To vůbec nevadí. Takové věci se stávají,“ řekl jí. „Jestli mi to ale chcete vynahradit, co kdybyste se mnou dneska povečeřela?“

Jak mohla odmítnout?

Když z Paříže odjel, neodvažovala se Nina ani doufat, že by ji chtěl ještě někdy vidět, slíbil však, že se vrátí, a slovo dodržel. A teď se má za něho provdat.

Sledovala, jak nově příchozí kráčejí k domu, a došlo jí, že to určitě budou Matt a Jemma. V družném hovoru s Lucasem působili šťastně a často se na sebe usmívali. Bude i ona s Lucasem takhle šťastná? To ukáže čas.

Když se sem Nina před půl rokem uvolila přestěhovat, netušila, jak často bude v tomhle obrovském domě zůstávat sama, zatímco Lucas bude cestovat po světě a hledat ty, kteří nejnaléhavěji potřebují finanční podporu Blairovy nadace. Neměla to srdce mu říct, že i když je Polskirrin nádherný, necítí se v něm jako doma. Věděla, jak by mu taková slova zněla. Myslel by si, že za to může Alex.

Nina si povzdechla. Přála si co nejnádhernější svatbu a neúnavně pilovala i sebemenší detaily. Ještě před svým velkým dnem tu ale musí ubytovat a živit šestici hostů – lidi, které v životě neviděla. Lucas si přál, aby se veselky zúčastnili i tři jeho staří kamarádi, a tak se jí zeptal, jestli by nevadilo, kdyby v domě pobývali. Odpověděla, že klidně. Jak jinak! Nikoli poprvé jí ovšem přišlo líto, že tu s ní není i rodina. Příbuzných má spoustu a stárnoucí prarodiče z obou stran by už cestu nezvládli, tudíž se rozhodli uspořádat koncem měsíce ve Francii ještě druhý obřad. Její máti byla očividně odhodlaná britskou svatbu přetrumfnout a při pomyšlení, jak pobíhá sem a tam a vydává povely, se Nina musela pousmát.

Odvrátila se od okna a opět se plně věnovala rozdělané práci. Chystala oběd. Jestli se při nějaké činnosti cítila sebejistě, tak při vaření. Věděla, že kuchyně se stane jejím útočištěm – bezpečným místem –, bude-li ho potřebovat.

3

Vděčně se usměju na mladíka, kterého vytrhli od pletí bylinkové zahrádky, aby nám vynesl nahoru zavazadla, uvelebím se na kraji postele a rozhlížím se.

Pokoj je nádherný. Dvoukřídlová francouzská okna jsou pootevřená a v lehkém vánku povlává tenká bělostná záclona. Ucítím vůni meruněk a všimnu si, že jich na starožitné komodě stojí plná mísa – ovoce je dokonale zralé, slupka se měkce rdí. Dlaněmi si osahám matraci a vyzkouším ji lehkým zhoupnutím. Nepochybuju, že se nám v čisťoučkém povlečení bude spát jako na obláčku.

Otočím hlavu a usměju se na Matta, který už začal vybalovat, úhledně skládá oděvy do zásuvek nebo je věší na polstrovaná ramínka ve skříni. On je organizátor, zatímco já snílek. Měla bych mu pomoct, chvíli ale jenom nasávám atmosféru. Ze starých domů vyzařuje něco podmanivého; chtě nechtě se mi honí hlavou, kolik dalších lidí mezi těmito čtyřmi stěnami spalo a jak asi vypadaly jejich životy.

Přejdu k oknům, a když odtáhnu záclonu, objevím balkonek s vlastním kamenným schodištěm, klesajícím na širokou dlážděnou terasu. Zaslechnu zdola hlasy a smích, jak se ostatní hosté scházejí na skleničku před obědem, a i když nám Lucas říkal, že oběd může počkat, dokud se nezabydlíme – když prý poteče víno, nikomu to vadit nebude –, bylo by od nás nezdvořilé zdržovat se tady nahoře příliš dlouho.

Potřebuju se převléct, úplně mě ale uchvátil výhled. Dům stojí na svahu nad mořem a výhled na oceán přímo bere dech, voda je sytě tmavomodrá. Navzdory poklidnému parnému počasí se o pobřeží tříští vlny a mě v duchu napadá, jestli v noci nezuřila na moři bouřka.

Stojím na balkonku sotva pár okamžiků, když za sebou zaslechnu lehký krok. Matt mě obejme kolem pasu a polaská mě na krku, až se zachvěju, ale když se k němu otočím, cítím, že celý strne, a tak se opět obrátím a zadívám se tam, co on. Dívá se, jak kdosi kráčí po terase – mladá žena. Má skloněnou hlavu a rysy jí halí rovné černé vlasy, které jí splývají po obou stranách tváře jako záclony. Přestože kamsi chvátá ve volných šedých plátěných kalhotách a ještě volnější tunice z téže tkaniny, nelze si nevšimnout, jak je hubená.

Zřejmě vycítí, že ji sledujeme, jelikož k nám zničehonic zvedne hlavu a lehce klopýtne. Celé to proběhne tak rychle, že ani nevím, jestli se mi to nezdálo.

„Kdo to je?“ zeptám se Matta a pořád mu hladím ruku, kterou mě pevně objímá.

Chvíli neodpovídá.

„Matte?“

„To je Lucasova sestra,“ odtuší tak tiše, tlumeně, že se na něj zadívám.

„Netušila jsem, že má sestru. Připadá mi…“ Nevím, jak to říct. Vzhledem k napjatosti jejího útlého těla a stylu pohybu se mi na jazyk dere slovo vyšinutá. To ale asi zní moc drsně. Vhodnější možná bude výraz nešťastná.

„Jo,“ přitaká Matt, aniž by počkal, až větu dořeknu. „To je.“

„Pověz mi o ní něco.“

Matt svěsí ruce, jimiž mě objímal, a já cítím, že se odvrátil.

„Teď ne, Jemmo. Musíme se nachystat na oběd,“ vytratí se do pokoje.

„Tak mi aspoň řekni její jméno.“

„Alex. Jmenuje se Alex.“

Nevím, proč Matta pohled na Lucasovu sestru tak rozhodil. Neřekne nic víc, než že je to na dlouhé vyprávění, na které teď není čas.

„Musel jsi čekat, že tady bude, ne?“ zeptám se. „Vždyť se jí žení brácha.“

„To sice jo, myslel jsem ale – doufal –, že už na tom bude líp. Že už se zotavila.“

Ráda bych se ho zeptala, z čeho že se měla zotavit, Matt se ale bojí, abychom nezdržovali oběd. Tak jako tak ji určitě brzo poznám.

Mám slabost pro lidi, kteří strádají. Když vidím utrápenou duši, probouzí se ve mně snaha jim pomoct. Taky ale vím, kdy na manžela nenaléhat. Otočí se teď ke mně a snaží se o šťastný úsměv.

„Tak pojďme za ostatními,“ podá mi ruku. Uchopím ho za ni a v duchu doufám, že se mu zase vrátí natěšené očekávání, které pociťoval dříve. Sejdeme po venkovním schodišti a míříme za zvukem smíchu k jižní straně domu, kde ve stínu pergoly obrostlé popínavými růžemi spatřím velký stůl.

Lucas se k nám otočí.

„Jemmo, Matte, pojďte se přivítat s ostatními.“

Žena sedící na opačném konci tabule malátně zvedne ruku na pozdrav. Když s přátelským úsměvem vstoupí do světla, spatřím, že má sytě mahagonové vlasy, zručně natočené a zastrčené za ucho. Na sobě má krátké hedvábné koktejlky zářivě smaragdového odstínu, které jí skvěle ladí s dlouhýma opálenýma nohama. Radši odvrátím pohled od svých šortek, které mi na oběd pod širým nebem připadaly vhodné, nakloním se a podám jí ruku.

„Těší mě. Jsem Isabel.“ Otočí se k Mattovi. „A jak se máš ty, Matte? Pořád nám zkrášluješ svět?“

Matt zrudne. Není zřejmé, jestli tím myslela jeho práci, anebo vzhled. Na každý pád to vyznělo jako lichotka, přesto se na ni usměje poněkud nejistě. Nemám ponětí, co je dotyčná zač. Matt o ní nikdy nemluvil, evidentně se však s mým mužem zná.

Vtom se k nám přitočí muž s ježatými tmavě blond vlasy v křiklavé havajské košili. Kdyby nestál vedle Lucase, řekla bych o něm, že je vysoký.

„Matte!“ zvolá a poplácá mého manžela po zádech. „Rád tě vidím. Bože, to je ale doba.“ Pak se otočí ke mně a nakloní se k líbacímu rituálu, který je mi vždycky trochu nepříjemný, protože pocházím z rodiny, kde se sice máme moc rádi, ale zároveň se moc nepusinkujeme. „Jemmo. Já jsem Nick. Moc rád tě poznávám, a jelikož mě Lucas jmenoval vrchním barmanem, oběma vám donesu něco k pití.“

„Chandro!“ zvolá Lucas najednou. „Promiň – málem jsem tě tam vzadu přehlédl,“ mávne na ženu sedící v nejhlubším stínu. Skoro ji nevidím, dokud nevstane ze židle a se stehny obepnutými dlouhou krémovou sukní a dlaněmi sepjatými před sebou k nám nezamíří. Neunikne mi, že je asijského původu, má vlídné hnědé oči a kyprá ústa.

„Těší mě, Jemmo, Matte. Ráda vás poznávám.“

Dlaně má pořád sepjaté a nepřipadá mi tak vhodné podávat jí ruku, proto se na ni jen vřele usměju.

„I já tě ráda poznávám, Chandro.“

Opětuje můj úsměv a pak se vrátí do svého koutku ve stínu. Je zřejmé, že ani Matt ji nezná, a tak přemýšlím, jestli to není kamarádka Niny.

„Pojďte se posadit,“ pokyne nám Lucas k dvojici židlí a užuž se chce uvelebit vedle mě, když se zadívá ke vchodu na terasu. „Tady ji máme!“

Spatřím, jak se k nám blíží drobná žena s krátkými tmavými vlasy a obrovskýma hlubokýma hnědýma očima. Poutky v pase bílé plátěné sukně má místo pásku protažený pestrobarevný hedvábný šátek a tvář jí před sluncem chrání slamák. Celé to působí tak stylově, že my ostatní jsme oproti ní oblečení buďto příliš formálně, anebo zase až příliš neformálně.

„Nino, rád bych tě všem představil,“ vezme ji Lucas kolem ramen. Její hlava mu sahá zhruba do půli prsou.

Jeho nastávající se na něj usměje a pak jde polibkem na každou tvář pozdravit postupně každého z nás.

„Všechny vás tu vítám. Vím, jak hrozně se Lucas těšil, až vás uvidí, a doufám, že se vám tady bude líbit. Laskavě mě omluvte, pokud vám budu připadat trochu roztěkaná,“ zasměje se. „Jak si umíte představit, příštích pár dnů tady bude poměrně rušno.“

„Jak ti můžeme pomoct?“ zeptám se, ona ale odmítavě mlaskne a zavrtí hlavou.

„Nijak, nijak. Na všechno máme lidi – Lucas si to nedal vymluvit. Vy si jenom užívejte. Za chvíli přinesu oběd. Ráda totiž vařím.“

Mluví skvěle anglicky a francouzský přízvuk jenom podtrhuje její šarm. Lucas se za ní dívá, jak odchází, a pak se otočí zpátky ke stolu s hrdým výrazem v očích.

„Kde jenom vězí ten Andrew?“ prohodí a podívá se přes rameno.

„Nina bude podávat oběd, jakmile tu budeme všichni.“ Otočí se o tři sta šedesát stupňů a pokrčí rameny. „No nic, všichni víme, jaký je. Nakonec se objeví. Zatím pijte. Ukrátíme si čekání další skleničkou.“

Mám pocit, že se tu bude několik dní nestřídmě hodovat. Nick si zjevně vzal výzvu k popíjení k srdci a každých pár minut vyskočí, aby nám dolil.

Usadí se vedle mě a otočí se ke mně.

„Jemmo, jsem moc rád, že se konečně poznáváme. Hodně jsem toho o tobě od Lucase slyšel.“

„Vážně?“ Netušila jsem, že o mně Lucas cokoli ví, tedy kromě toho, že jsem Mattova manželka.

„No jistě. Matt na tebe zřejmě neustále pěje chválu. Jsi logopedka, že jo?“

Chvíli si povídáme o mojí práci. Nick přikyvuje a poslouchá, jak mu vykládám o své fascinaci všemi podobami lidské komunikace, ale zejména řečí a tím, jak používáme jazyk. Vím, že mám ve zvyku mlít o své vyvolené profesi celé hodiny, protože mě nekonečně okouzluje, jemu ale nejspíš připadá asi tak zajímavá jako mně bankovnictví.

„A odkud znáš Lucase?“ zeptám se, abych změnila téma.

„Chodili jsme spolu do školy. Bydleli jsme na intru a domů jezdívali jenom na víkendy – Lucas proto, že ho táta vychovával sám a občas musel přes týden někam odcestovat, a já proto, že mě naši nemohli vystát.“

Bezděky lehce zatajím dech.

Zachechtá se tak nadšeně, že mi to k jeho slovům nesedí. „Dělám si srandu. I můj táta chodil do internátní školy, a tak říkal, že si tam osvojím kázeň a pomůže mi to zkrotit vrozenou vzdorovitost. Mně se tam ani trochu nechtělo, ujišťovali mě ale, že si to tam zamiluju.“

„A kdo měl pravdu?“ zeptám se.

Trpce se pousměje. „Složitá otázka – na konverzaci u oběda trochu moc hluboká a popravdě řečeno vlastně ani nevím. Každopádně jsem tam poznal Lucase a díky němu mě naši měli z krku nejenom přes týden, ale i o víkendech. Výhra pro všechny!“ Mám takový pocit, že ten smích a úsměvy zakrývají nemalou bolest. „A tehdy jsem poznal i Matta. Scházeli jsme se u Lucase přinejmenším další čtyři roky, zvlášť o prázdninách. Vyváděli jsme všechno možné, nečekám ovšem, že by se Matt k našim vylomeninám přiznal, zvlášť k těm temnějším.“

Povytáhne obočí a okamžik napětí pomine. Pomyšlení, že Matt v pubertě vyváděl nějaké neškodné lumpárny, mě těší. Občas totiž bere život až moc vážně.

Andrew se stále ještě neukázal, přestože jsme už dopili druhou skleničku a začali třetí, a teprve v tu chvíli mi dojde, že se zatím nikdo nezmínil o Alex.

Právě se na ni chci zeptat, když zaslechnu povzbuzující pokřik Lucase s Nickem, a tak se na židli otočím. Na pěšině mezi stromy se vynořuje muž v oranžovo-bílých plavkách, který si ručníkem suší vlnité vlasy po ramena. Mezi tmavými chloupky na širokém hrudníku a plochém břiše se mu v paprscích slunce třpytí kapky vody a z pozornosti ostatních je očividně trochu v rozpacích.

„Co je? A sakra. Prošvihnul jsem oběd, co? Moc se všem omlouvám.“ Vstoupí do stínu a přitáhne si židli, aniž by si uvědomil, že má na sobě mokré plavky. Teprve tehdy si zřejmě všimne mojí maličkosti a pak i Matta. „Čau, ty určitě budeš Mattova žena. Já jsem Andrew.“ Vstane, obejde stůl, a když se ke mně sehne k polibku, dává si pozor, aby mě vlhkým tělem nezamokřil. „Matte, jak žiješ?“ zazubí se na něho. Pak se znova posadí a z obří cínové mísy naplněné ledem si vezme láhev piva.

Lucas se zvedne od stolu.

„Bezva, tak já skočím pro Ninu, která určitě pořád vylepšuje náš oběd k dokonalosti. Když máte francouzskou manželku a italskou hospodyni, má to tu výhodu, že jsou obě posedlé jídlem. Dolívej víno, Nicku, hned jsem zpátky.“ Otočí se a zmizí za rohem.

Tentokrát už se přemýšlením nezdržuju.

„Alex mezi nás nepřijde?“ zeptám se.

Na chvíli se rozhostí ticho, až mám pocit, jako bych řekla něco zhola nevhodného. Nakonec mě zachrání Andrew.

„Nejspíš ji poznáš až večer, Jemmo. Myslím, že přes den bývá radši sama.“

Užuž chci něco odpovědět, když vycítím, že se na mě dívá Matt. Lehce zavrtí hlavou, a tak mlčím. Alex zřejmě představuje téma, o kterém se nemluví.

4

Oběd probíhá v hlučném duchu a středem pozornosti je Nick. Ne že by úplně opanoval konverzaci, ale když mluví někdo jiný, dychtivě si poposedne na kraj židle a čeká na nejbližší příležitost oblažit nás další ze svých historek.

„A co teprv, jak jsme stavěli ten domek na stromě a Matt tam neuměl vylézt,“ vyskočí Nick ze židle, zvedne ruce nad hlavu a natáhne se, aby napodobil Matta visícího na větvi.

Všichni se chechtají, Matta nevyjímaje, všimnu si ale, že mu ta připomínka není příjemná. Isabel se nakloní a mlaskavě ho políbí na tvář. Pořád netuším, co je ta žena zač, Matt mi určitě říkal, že se s žádnou z partnerek svých kamarádů nezná.

„Když už si musíš dělat ze všech srandu, Nicku,“ prohlásí Lucas s dobrotivým výrazem ve tváři, „tak nám taky pověz, jak jsi onehdy pozval na mejdan největší kočku ze školy. Čertví cos napsal do esemesky, kterou jsi jí poslal, ale hádejte, kdo přišel místo ní?“

„Její fotr!“ vyhrknou sborově Isabel a Andrew a tlučou dlaněmi do stolu jako při víření bubnů.

Nick Andrewa zlehka uhodí do ramene. „Chtěl jsem ji ulovit pro sebe, jenže pak jsi přišel ty a před nosem jsi mi ji přebral. Bůhví o kolik ženských jsme Matt a já kvůli tobě přišli, ty donchuáne jeden proradná.“

„Blbost. Prostě jsem jenom věděl, jak na ně, a kdyby tehdy večer nezasáhl Lucas, bylo by už po tobě,“ dodá Andrew s úsměvem od ucha k uchu. Lucas má podle všeho ve zvyku přicházet druhým na pomoc. Baví mě poslouchat jejich špičkování, sedět opřená v židli a v duchu přemítat, jestli život dokáže nabídnout ještě něco lepšího než tohle – hřejivé sluníčko, vzdálený hukot moře, zábavu se skupinou přátel a lahodné jídlo. Nina nás obskakuje, abychom všichni ochutnali od každého něco a nikdy neměli prázdný talíř déle než minutu, pak ale Lucas natáhne ruku a zlehka jí sáhne na předloktí.

„Všichni mají všeho dost, lásko. Nehoň se.“

Vypadá to, jako by chtěla něco namítnout, pak ovšem vydechne, usměje se a usadí se.

Jak k sobě patří ostatní páry, to jsem ještě nepochopila. Je tady bezstarostný pohodář Andrew, dosud oblečený do mokrých šortek, s elegantní, kultivovanou Isabel? Anebo si na svatbu přivedl klidnou, zamlklou Chandru? Isabel se podle mě nejlíp hodí k Nickovi; oba rádi přitahují pozornost. Ona se druhých ráda dotýká, zvlášť Matta. Tu a tam mu majetnicky položí ruku na rameno. Když to udělala poprvé, podíval se na mě a povytáhl obočí, jako by říkal: „Co mám dělat?“ Jenom jsem se na něho usmála, abych mu dala najevo, že si z toho nic nedělám.

Když nakonec všichni tváří v tvář horám jídla uznají porážku, odebereme se zpátky do svých pokojů vystřízlivět z alkoholu, nepochybně proto, abychom za pár hodin začali nanovo.

Ruku v ruce se s Mattem po venkovním schodišti šouráme na svůj balkonek. Vím, že se pomilujeme, celou poslední půlhodinu mě ta představa vzrušuje. Nejdřív ale musím z hlavy vytěsnit jisté otázky.

„Kdo je ta Isabel a jak to, že ji tak dobře znáš? Přijela sem s Andrewem?“

„Tušil jsem, že na to dojde, Jemmo – nemůžeš se mě zeptat až pak?“ prohodí Matt a rozepíná mi u toho knoflík na šortkách. Zasměju se a chytím ho za ruce, aby přestal. Aspoň na chvíli.

„Ne, protože nechci myslet na nic jiného než na tebe, a pořád ještě mám dvě otázky. To je celé.“

Matt se na mě naštvaně zadívá. „No dobře, Andrew je tady s Chandrou. To je jedna otázka.“

„Takže Isabel patří k Nickovi.“ Už chápu. Když si odmyslím jeho řvavou košili a přehnané máchání rukama, zřejmě v sobě má i eleganci a kultivovanost. „A to ses s ní znal už předtím?“

Matt zakloní hlavu a zasměje se. „Znám ji stejně dlouho jako Nicka. Nechodí spolu – jsou dvojčata. Když jsme byli mladší, měli jsme Isabel neustále v patách. Popravdě byla hrozně otravná – hlavně proto, že byla celá blázen do Lucase.“

„Připadalo mi, že jde spíš po tobě.“

„Chacha! To sotva. Bylo to jenom divadýlko. Dávej lepší pozor. Pokaždé, když se mě dotkne, kouká na Lucase, jako by doufala, že bude žárlit.“

„Fakt?“

„Už zmlkni, Jemmo, a pojď sem.“

Natáhnu k němu ruce a začnu mu přes hlavu svlékat tričko.

„Poslední dotaz. Jestli jsem prve otázkou na Alex způsobila trapas, tak se omlouvám, ale proč s námi podle tebe nepoobědvala? A proč všichni zmlkli, když jsem se na ni zeptala?“

Matt svěsí ruce a stáhne si triko k pasu. „Jem, vím, že chceš každého zachraňovat a nesneseš, aby někdo trpěl, ale na Alex se, prosím tě, nevyptávej. Když byla víceméně ještě dítě, něco se stalo – něco hrozného –, jenže nikdo přesně neví co, snad jenom Lucas. Odnesla to hlubokým traumatem, a tak o tom nemluvíme. Vlastně na to i nerad myslím.“ Matt ode mě o dva kroky poodstoupí. „Promiň, lásko, ale je mi nějak horko. Rychle se osprchuju.“

Nevím, co jsem řekla nebo provedla, tenhle výraz v manželově tváři ale znám. Uzavřel se do sebe. O tomhle se mu ani trochu nechce mluvit.

5

Náš první den v Polskirrinu se nesl ve znamení sluníčka, spánku, jídla a přemíry alkoholu, a když teď ležím v posteli a sbírám síly se odlíčit a svléknout, v duchu si vyčítám, že jsem porušila svoje předsevzetí nepřehánět to s konzumací vína. Matt ještě zůstal dole, kde popíjí a konverzuje, takže těžko říct, v jakém stavu zamíří na kutě. S povzdechem se otočím na bok a nasávám čerstvý vzduch vanoucí dovnitř otevřenými dveřmi balkonku.

Jelikož je tak pěkně, večeřelo se dneska na terase a dost se mi ulevilo, když Lucas prohlásil, že bude vše neformální, takže jsme si nabírali jídlo sami. Schválně jsem si sedla vedle Chandry. U oběda jsem si všimla, že má na talíři něco jiného než my ostatní, a podle všeho tvoří hlavní součást její stravy kimči. Nechápu, jak dokáže odolávat skvostným lahůdkám z Nininy kuchyně, líbí se mi ale její klidná povaha a hloubavost, a jelikož nepije, napadlo mě, že by na mě mohla mít příznivý vliv. Andrew si ovšem vzal na starost rosé, a pokaždé, když jsem otočila hlavu, spatřila jsem láhev, z níž mi doléval vynikající narůžovělé víno. Devátá židle zůstala prázdná, dokud Nina lámanou italštinou s množstvím posunků nepoprosila hospodyni, aby přinesla jídlo. V posledním okamžiku, když už jsme se všichni chystali uchopit příbory, vklouzla na místo mezi Lucasem a Mattem přízračná postava mladé ženy, jejíž obličej opět prakticky zcela zakrývala hustá kštice. Všimla jsem si, že se k ní můj muž naklonil a vzal její ruku do dlaně. Zdálo se mi, že vyslovil moje jméno, představování se však nekonalo, a tak jsem počkala, až se naše pohledy střetnou, a vřele jsem se na ni usmála. I Alex se usmála.

Pod tou záplavou vlasů má hezkou tvář a pohled na její drobná zápěstí mi potvrdil domněnku, že je jako proutek.

Zaujalo mě, že ji mezi sebou všichni přirozeně přijali a nedělali kolem jejího příchodu žádný povyk.

„Alex, podala bys mi, prosím tě, pepřenku?“ houkl z opačného konce stolu Nick.

„Nechceš přidat salát, Alex?“ zeptala se Nina.

Všem kromě mě asi připadalo naprosto normální, že se zjeví, aniž by cokoli řekla nebo se představila, a že bude mlčky sedět u stolu, zatímco ostatní na ni i kolem ní mluví, jako by od ní nic neočekávali. Možná tomu tak skutečně bylo.

Obzvlášť pozorně se choval Lucas a všimla jsem si, jak se při pohledu na ni starostlivě mračí. Matt dohlížel na to, aby si nabídla z každé mísy, moc toho ale nesnědla.

Isabel se vůči mužům chovala ještě soutěživěji než u oběda, jelikož už ale vím, že je Nickovo dvojče a že s nimi v dospívání trávila hodně času, nejspíš to dává smysl. Nepochybně se naučila stát si za svým. O každém z nich dávala k lepšímu krátké anekdoty – kromě Lucase, ten měl výjimku, zřejmě proto, že je to náš hostitel. Když mělo dojít na historku o Mattovi, otočila se ke mně.

„Matt vždycky musel mít všechno nejokázalejší, Jemmo – a to se nejspíš nezměnilo, že ne?“

Odmítla jsem odpovědět a jenom jsem se chabě usmála, ale to ji nezastavilo.

„Vlastně s těmi svými drahými hračkami ani nedovedl zacházet. Měl nejlepší herní konzoli, neuměl ale hrát, i nejlepší mobil – úplně první Blackberry, které jsem viděla. Vůbec ale nevěděl, jak funguje. Jenom ho vždycky někde nechal pro efekt povalovat, viď, Matte?“ poslala mu vzdušný polibek.

Matt maličko zrudl, ale zřejmě to vzal sportovně.

„To si pamatuju!“ zvolal Nick, jako vždy dychtivě se toužící zapojit do konverzace. „Byl to dárek od tvého táty, že jo? Konečně byl na tebe pyšný, že ses dostal na tu správnou univerzitu, i když věděl, že ve sportu Cambridge nikdy reprezentovat nebudeš.“

„Tak aspoň že na něj byl táta pro něco pyšný, Nicku, to se o tom našem milujícím taťkovi zrovna říct nedá, viď?“ V Isabelině tónu zazněla stopa trpkosti a Nick jí věnoval chmurný pohled.

„Poslyšte,“ pokusila jsem se odlehčit atmosféru. „Na techniku není sice Matt zrovna expert – a nekoukej se na mě tak, Matte, protože je to pravda. Ale umí to skvěle se skalpelem, takže mu to můžeme odpustit, ne?“

„To každopádně, a kdybychom chtěli, klidně by mohl každý z nás vytáhnout i pár historek o tobě, Isabel,“ opáčil vlídně Andrew.

Isabel se zasmála a napětí polevilo. „A co ty, Andrew? Ještě pořád jsi posedlý loděmi? Kromě holek jsi v pubertě o ničem jiném nikdy nemluvil.“

„To je fakt a dost možná mi to zůstalo dodnes. Není nic lepšího než být na vodě – nebo v ní.“

Lucas, který seděl po mém boku z druhé strany, se ke mně naklonil.

„Andrew měl víc holek než my ostatní dohromady a nikdy jsme nevěděli, s kým se zas objeví na večírku anebo jestli vůbec dorazí. Často se mu totiž stalo, že zapomněl a někam odplul.“

Jestli už tehdy vypadal jako teď – pokud se choval stejně uvolněně a nenuceně –, pak není divu, že přitahoval holky.

„A jak jste se poznali?“ zeptala jsem se Lucase.

„To je ti historka. Táta mě o prázdninách přihlásil do školy plachtění. Andrew tam pomáhal, byl to už ostřílený mořeplavec. Byl jsem vysoký, samá ruka, samá noha a moc jsem se neuměl vyhýbat ráhnu. Hned při první plavbě mě tvrdě praštilo do hlavy a srazilo do vody. Andrew mě tehdy vylovil.“

Chtěla jsem vyzvědět víc, do konverzace nám však skočila Chandra, což byla u ní vzácnost.

„Andrew mi ukazoval domov, kde jsi vyrůstal, Lucasi,“ řekla. V jejím podání ten barák působil spíš dojmem instituce než velkolepého sídla na hampshirském venkově, které jsem kdysi viděla v dokumentu o Blairu Jarrettovi. „Proč jsi ho opustil a přesídlil sem do Cornwallu?“ Všichni ztichli. Alex svěsila hlavu a Lucas se po ní znepokojeně podíval. Zavládly rozpaky a chvilku nikdo ani nehlesl.

„Když mi umřel otec, přišlo mi rozumné se odstěhovat,“ odvětil Lucas a otočil se znova ke mně, jako by hodlal navázat tam, kde jsme skončili.

„Možná tam jeho smrt vyvolala duchovní nerovnováhu. A tys ji zřejmě vnímal,“ nevzdala to Chandra.

Lucas se celý nesvůj uchechtl. „Myslím, že až tak citlivý nejsem, Chandro. Nemám tvou schopnost vnímat cokoli metafyzického.“

„Hej, lidičky,“ zvolal zvesela Nick po několika nekonečných sekundách. „Čeká nás svatba, tak soustřeďme veškerou energii na pozitivní věci, jo?“ Vyskočil na nohy. „Pojďme si jen tak připít – a rozhodně ne naposled. Na Ninu a Lucase!“

Všichni pozvedli sklenky a hovor se zase rozproudil na předchozí úroveň, všimla jsem si ale, že Lucas natáhl ruku k Alex a jemně jí v prstech sevřel zápěstí.

Chandra sklopila hlavu a dál jedla. Zahlédla jsem, jak se po ní Andrew přísně podíval, zřejmě si ale z té lehké výčitky nic nedělala. Zdálo se, že kromě Chandry a mě o tom domě všichni vědí své. A nikdo o tom nechtěl mluvit.

Zatím jsem neměla příležitost se Matta zeptat, proč jde o tak choulostivé téma, a do noci na něho čekat nebudu. Volky nevolky se zvednu z postele a zamířím do koupelny. Momentálně netoužím po ničem jiném než si položit hlavu na chladný polštář a usnout.

6

Polskirrin jsem odjakživa považovala za svoje bezpečné útočiště. Nepronásledují mě tu žádné vzpomínky – mimo ty, co mám uzamčené v hlavě a v nichž se nemíním ani nedokážu nimrat. Zdejší areál opouštím málokdy, a když už, tak nikdy sama. Jenom s Lucasem, když tady pobývá. Nina se mě snaží lákat na různé výlety, zdvořile však odmítám. V klidu dokážu žít, jedině když se obklopím krásou, a třeba i jediný pohled na syrovou realitu života za hranicemi Polskirrinu mě uvrhne do temnoty. Snažím se být užitečná, pomáhám Lucasovi s nadací a jsem v tom dobrá. Vidím nějaký smysl.

Dneska mě ale vyvedlo z míry, když přijeli bratrovi kamarádi. Sledovala jsem je z lesa a v duchu přemítala, jestli je poznám. Myslela jsem, že se možná časem změnili, jsou ale stejní jako ve čtrnácti, akorát starší.

Bylo mi devět, když si je vzal Lucas pod křídlo, a tehdy mi připadali tak vyspělí. Po mnoha letech, kdy jsem s nimi trávila víkendy i prázdniny, jsem ale poznala, jací jsou. Nick se neustále snaží udělat na Lucase dojem, být za toho duchaplného; Andrew je z nich nejuzavřenější, vždycky se ale cítí trochu nesvůj, jelikož pochází z chudých poměrů; Matt chová k ostatním respekt, je rezervovaný, nejistý, vždycky jsem se na něj nejvíc těšila. A Isabel. Čím míň se toho o ní řekne, tím líp.

Nečekala jsem, že se mnou tak zacloumá, když je spatřím, když uslyším jejich hlasy, znova mi ale otevřeli rány, které byly po léta přelepené jen chatrnou náplastí. Pořád dokola slýchám – od psychiatrů, terapeutů i všemožných dalších odborníků, které mi Lucas našel –, že se tomu, co mě potkalo, musím postavit čelem, že se tam musím v duchu vrátit a přijmout to. Teprve pak se prý skutečně vyléčím.

Bohužel to ale nedokážu. Všechno jsem vytěsnila – každičký bolestný okamžik.

Až doteď.

Jakmile jsem je uviděla, uslyšela, a dokonce s nimi při večeři mluvila, vrátilo mě to zpátky a uvrhlo do jiné doby. Zničehonic se mi v živých barvách bezděky vybavují obrazy a zraňují mě – rvou mě na kusy.

Jako bych se vznášela nad světem a dívala se dolů, vidím nás v domě Lucasova táty, jak blbneme v bazénu a hltáme grilované klobásky. A najednou se ocitnu v zahradním altánu, směju se jejich dovádění a schovávám se, když mi hrozí, že mě hodí do studené vody. Altánek byla odjakživa moje skrýš. To věděl každý.

Zatímco shora sleduju, jak radostně vykukuju ze dveří a předstírám, že nikdo neví, kde jsem, začínají okraje obrazu tmavnout, jako by se do něj ze všech rohů valila hustá mlha. Sluníčko zapadlo a už je noc. Nemůžu dýchat. Jak se to stalo?

A pak se obraz změní. Sedím doma u sebe v pokoji a je krátce před Vánoci – vím to, protože opodál v ulici je vidět dům vyzdobený spoustou veselých žároviček a na střeše skotačí ve větru nafukovací Santa. U nás doma ale žádná světýlka nezáří. K nám Santa na návštěvu nepřijde.

Na okno mi ostře bubnuje déšť se sněhem a já se modlím, aby plískanice ještě zesílila a přehlušila křik a vulgarity linoucí se z přízemí. Vím, že je dole jenom jeden člověk, tudíž je ten hněv určený celému světu a všem, kteří v něm žijí. Hlavně mně.

Zaslechnu hlasitý povel, ať sejdu dolů, ani se ale nehnu a dál koukám z okna pokojíčku do temné vlhké noci, ztrápená žalem a touhou vidět zase bráchu. A právě tehdy se rozhodnu, že bez ohledu na rozmary počasí musím odejít. Už tam nemůžu zůstat ani chviličku.

Je to nejhorší rozhodnutí v mém životě.

Vytěsňuju ty obrazy z hlavy. Nechci vidět, co se stane pak. Nejsem na to připravená, a tak se radši zadívám na hvězdy. Světlo už pohaslo. Skončil další den. Přese všechno jsem ho zvládla. Jenže se vzpomínkami přicházejí i otázky – některé z hlubin minulosti, jiné z dnešního večera. Bohužel na ně nemám odpovědi.

Rychle se svléknu do spodního prádla a kráčím k černému moři, na jehož hladině se chvěje odraz ubývajícího srpku měsíce. Cítím, jak mě voda zebe na chodidlech, na kotnících, na holeních, na kolenou. Zčeřené vlny už opadly a voda mě hladí po pleti jako hedvábí. Jakmile mi dosáhne ke stehnům, ponořím se do jejích studených hlubin a mocnými tempy mířím k ústí zátoky. Už tolikrát jsem si říkala, že bych prostě měla plavat dál, dokud se Polskirrin nezmění v pouhopouhou tečičku na vzdáleném mysu a dokud mi nedojde energie i dech, počkat si, až se hladina rozestoupí, abych mohla klesnout pod vlny, propadat se hloub a hloub a nechat se oceánem pohltit. Ale dneska ne. Překulím se na záda a beztížně splývám, vzhlédnu nahoru ke hvězdám, vyprazdňuju si mysl pozorováním jediné hvězdičky na nebi, říkám si, že je vzdálená mnoho světelných let, biliony kilometrů, a uvědomuju si vlastní bezvýznamnost.

7

Ráno se probudím do rachotu kovu o kov, a tak strčím hlavu pod polštář. Mám sucho v puse a žaludek na vodě, jako by mi v něm pořád šplouchaly litry vína.

Bouchání a řinkot neustávají; přípravy na zítřejší svatbu jsou v plném proudu. Zřejmě na terase přímo pod naším oknem vztyčují stan pro hostinu.

Otočím se k Mattovi, postel ale zeje prázdnotou. Dveře koupelny jsou dokořán, a tak vidím, že ani tam manžel není. Třeba se šel projít. Ráda bych znova usnula a probudila se, až pomine nevolnost, vím ale, že to nejde.

Zítra se koná svatba, a jestli si ji mám užít, musí mi být dobře. Proto se večer budu snažit chovat rozumně. Zřejmě je v plánu bohatá předsvatební večeře, to ale neznamená, že to musím přehánět s pitím. Včera jsem se nestřídmě oddávala alkoholu i proto, že mezi mnou a Mattem zela určitá propast. Zřejmě jsem ho rozhodila otázkou na Alex. V noci jsem ho nezaslechla se vrátit, a že tady vůbec byl, vím jen díky tomu, že na polštáři zůstal otisk jeho hlavy.

S útrpným povzdechem vylezu z postele. Možná bych na sebe měla hodit plavky a pokusit se najít zátoku, o níž včera všichni básnili. Moře mě určitě trochu vzpruží.

Jak tak štrachám v šuplatech, otevřou se dveře.

„Dobrýtro, lásko.“ Zvednu hlavu a zmučeně se na manžela usměju. Podobný výraz nasadí i on. „Náročný večer, co? Jdeš si zaplavat?“

„Asi jo. Půjdeš taky?“

Matt zavrtí hlavou a ukáže na svoje šortky, které má dosud mokré, jak vidím. „Už jsem byl. Ale je to super. Bude ti líp.“ Zamíří do koupelny, ve dveřích se ovšem zastaví. „Promiň, že jsem se včera tak zdržel. Probírali jsme, co všechno se seběhlo od chvíle, kdy jsme se viděli naposled, a úplně jsem ztratil pojem o čase.“

„To nic. Tak do deseti sekund jsem úplně vytuhla. Vzpomínali jste na mládí? Když Chandra spustila o té duchovní nerovnováze v Lucasově někdejším domově, trochu jsem znervózněla. Všichni se najednou odmlčeli.“

Matt semkne ústa. „Andrew by jí měl říct, ať si tyhle myšlenky nechává pro sebe. Babrat se v minulosti nemáme zapotřebí. O tom, co se tam stalo, se nebavíme. Nikdo z nás. Takže kdyby z tebe tahala rozumy, nic jí neříkej.“

Pak zavře dveře a já chvíli koukám na jejich tmavé dřevo. Netuším, co bych podle něj měla Chandře nebo komukoli jinému vykládat, protože popravdě nemám absolutně co říct.

Vezmu si ručník a vykročím k balkonku se schodištěm na terasu. Při pohledu dolů spatřím, že se to tam hemží dělníky a všude se povalují kovové tyče, z nichž se staví obrovský otevřený stan. Nechci se nikomu plést pod nohy, a tak se vrátím do pokoje a zamířím k hlavnímu schodišti.

Všude vládne hrobové ticho a já přemítám, jestli jsou ostatní ještě v postelích. Ty, kteří mají pokoje v přední části domu, možná řemeslníci neruší, a tak můžou vyspávat kocovinu.

Opatrně scházím po schodišti a v duchu doufám, že se mi podaří najít cestu z domu i pěšinu k moři. Dům je veliký a ze čtvercové vstupní haly vedou hned několikery dveře, proto se rozlehlým elegantním obývákem s krémovými pohovkami a čínskými koberci vydám dozadu. Minu dveře do malého salonku a na druhé straně spatřím pruh slunečního světla vnikající do otevřeného vchodu.

Když dojdu blíž, zaslechnu zvenčí šum hlasů. Z jejich tónu vycítím, že mluvčí nechtějí, aby je někdo slyšel, a tak se zastavím a přemýšlím, jak se zachovat. Vidím, že u stolu poblíž dveří, daleko od kakofonie na terase, sedí Chandra s Alex. Každá tiskne v dlaních velký hrnek, jako by vstřebávaly jeho teplo, a naklánějí k sobě hlavy. O něčem spolu zaujatě konverzují. Nechci potají poslouchat, nevím ale, jestli by bylo vhodné projít kolem a vyrušit je. Z obou čiší silné zaujetí. A pak zaslechnu Chandřin hlas.

„Zášť tvoje utrpení a neštěstí jenom umocní, Alex. Musíš se jí zbavit. Ubližuje totiž tobě, ne tomu, koho nenávidíš. Tenhle uzel v sobě musíš rozplést.“

Něco po stole k Alex přisouvá. Nevidím, co to přesně je, ale pak se to zatřpytí ve světle. Vypadá to jako náramek z lesklého černého materiálu.

„Mám pro tebe dárek. Věřím, že ti pomůže,“ řekne Chandra. „Je to mala. V našem náboženství ho používáme k počítání manter nebo nádechů při meditaci, já ti ho ale dávám proto, že ti podle mě pomůže získat sílu a odhodlání překonávat všechny překážky, které ti stojí v cestě. Je z černého onyxu, který přeměňuje negativní energii.“

Alex odpoví tak tiše, že mám problém zachytit její slova.

„Vím, že to myslíš dobře, Chandro, tohle mi ale nejspíš nepomůže. Ten strach, tu bolest, čirou hrůzu z toho všeho se mi celé roky dařilo vytěsňovat z hlavy. Jenže teď – když tady všechny vidím – se na mě zase valí myšlenky, vzpomínky, útržky okamžiků, o nichž jsem si myslela, že dávno upadly v zapomnění, a všechny je zadržet nezvládnu. Nedokážu jim porozumět.“

„Měla by sis položit otázku, proč ti tihle lidé tolik ublížili. Jestliže dokážou druhým působit takovou bolest, určitě je straší vlastní démoni.“

Alex odloží hrnek, a když svěsí hlavu, spadnou jí do tváře dlouhé prameny tmavých vlasů.

„Policie nikdy nezjistila, kdo to byl, tudíž svou zášť nemám vůči komu nasměrovat. Neustále kolem mě povlává a nemá kde spočinout. Ale včera večer padla jistá slova… Možná tady někdo ví víc, než jsem si myslela.“

Chandra se natáhne a položí Alex dlaň na ruku. „A vážně má cenu se tím zabývat? Co se stalo, už nezměníš, můžeš ale změnit to, jak si tím necháš ovlivnit zbytek života.“

Alex si navlékne náramek. „Potřebuju to vědět, Chandro,“ řekne a otáčí ozdobou na zápěstí. „Tak nebo tak musím zjistit, jestli jsou moje podezření správná.“

Pomaloučku couvám, jsem si jistá, že ani Chandra, ani Alex mě nezahlédly stát ve stínu. Najdu si z domu jiný východ.

8

Vrátím se zpátky do vstupní haly, vyklouznu ven hlavními dveřmi, zamířím k umělému jezírku a posadím se na jeho vyvýšený cihlový okraj. Je tady takový klid; dokonce i hukot vln tříštících se dole o pobřeží je tlumený. Sleduju zlatavé rybky míhající se mělkou vodou a prsty čeřím chladivou hladinu.

Pokoj naruší hluboký hřmot startování draze znějícího motoru, načež zpoza boku domu vyjede dlouhé nízké auto. Sedí v něm dva lidé: prvním je Lucas, a když vůz mírně zabočí, všimnu si, že druhým pasažérem je Nina.

Chvíli přemýšlím, kam asi jedou, ale nic mi do toho není, a tak jen pokrčím rameny, popadnu ručník a připadá mi, jako bych ho s sebou vláčela už několik hodin.

Pěšinu k pláži najdu snadno a vydám se za vábivým zvukem vlnobití. Zbožňuju, když mě omývají příbojové vlny a srážejí mě k zemi – pokaždé se hned vrávoravě zvednu na nohy a vrhnu se do další. Bude mi zima, ale přesně to potřebuju.

Pěšina začíná mírným klesáním a po pár metrech nabírá na příkrosti, hlouběji se zařezává do svahů po obou stranách a hradba ostružiní je obrostlá popínavým břečťanem. Přede mnou se nachází dřevěná branka, vylomená z jednoho pantu a visící v prapodivném úhlu. Za ní klesají dolů k zátoce kamenné schody. Jsou kluzké rosou, jelikož sluníčko nepronikne křovisky, která rokli dusí. Zničehonic je mi nepříjemně po těle, jako by mě někdo sledoval. Ohlédnu se přes rameno, nikoho však za ohbím pěšiny nevidím.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Hra na vraždu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.