Přeložily Michala Marková, Jana Ohnesorg,

Hana Petráková, Lenka Uhlířová

a Veronika Volhejnová

Midwinter Murder

Copyright © 2020 Agatha Christie Limited. All rights reserved.

AGATHA CHRISTIE, POIROT, MARPLE, the Agatha Christie Signature and

the AC Monogram are registered trade marks of Agatha Christie Limited

in the UK and elsewhere. All rights reserved.

This edition was published in 2021.

Translation entitled MRAZIVÉ VRAŽDY

Copyright © 2021 Agatha Christie Limited. All rights reserved.

ISBN 978-80-242-7664-9

Vánoce v Abney Hall

Na Vánoce jsme jezdívali do Cheshiru k Wattsovým. Jimmy míval tou dobou svou obvyklou roční dovolenou a s Magde vyráželi na tři týdny do Svatého Mořice. Výborně bruslil a takhle si užíval své volno nejraději. Já a maminka jsme jezdily do Cheadlu, a protože Manor Lodge, jejich nový dům, nebyl ještě dokončen, trávili jsme Vánoce v Abney Hall se starými Wattsovými, jejich čtyřmi dětmi a Jackem. Pro dítě to bylo nádherné místo, kde si užít vánoční svátky. Tahle obrovská budova ve stylu viktoriánské gotiky měla nejen spoustu pokojů, chodeb, nečekaných stupínků, zadních schodišť, předních schodišť, alkoven i výklenků, prostě všeho, co si jen dítě může přát, ale stály tu také varhany a tři klavíry, na které se mohlo hrát. Jediné, co často chybělo, bylo denní světlo – všude vládla tma, kromě velkého salonu se zelenými saténovými stěnami a velkými okny.

S Nan Wattsovou jsme se rychle spřátelily. Byly jsme nejen kamarádky, ale také jsme spolu popíjely – obě jsme si oblíbily stejný nápoj, smetanu, obyčejnou čistou smetanu. Žila jsem v Devonshiru, a tak jsem konzumovala obrovské množství devonshirské smetany, ale nejraději jsem měla tu syrovou. Když nás Nan navštívila v Torquay, chodívaly jsme do jedné mlékárny ve městě, kde jsme si dávaly sklenici napůl mléka, napůl smetany. Když jsem pobývala u ní v Abney, pořádaly jsme na jejich farmě smetanu po půllitrech. Společné popíjení nám vydrželo po celý život a já si dodnes pamatuji, jak jsme si v Sunningdalu kupovaly kartony smetany, chodily na golfové hřiště, seděly před klubovnou, čekaly, až naši manželé dohrají kolo, a mezitím si vychutnávaly svou smetanu.

Abney bylo rájem mlsounů. Paní Wattsová měla spíž hned vedle haly. Nebylo to jako u babičky, která mívala skříň se zásobami bezpečně uzamčenou jako trezor, z něhož se vybíralo. Do spíže se dalo kdykoli vejít a všude kolem stěn se táhly police plné nejrůznějších lahůdek. Jedna strana byla celá čokoládová, ležely tu bonboniéry, každá jiná, čokoládové krémy v popsaných krabičkách… Našly se tu sušenky, perníčky, kompoty, džemy a tak dále.

Vánoce byly tím největším svátkem, něčím nezapomenutelným. Vánoční punčochy v posteli. Snídaně, při které měl každý svou židli zavalenou dárky. Pak se spěchalo do kostela a zase zpátky, aby se pokračovalo v rozbalování dárků. Ve dvě hodiny slavnostní vánoční oběd se zataženými roletami, třpytícími se ozdobami a světýlky. Nejprve ústřicová polévka (tu jsem moc ráda neměla), kambala, vařený krocan, pečený krocan a obrovský kus hovězí svíčkové pečeně. Následoval rozinkový pudink, plněné taštičky a trifle plný šestipencí, prasátek, prstýnků, knoflíčků a všeho možného. Nato nespočet druhů dezertů. V povídce Královský rubín, kterou jsem kdysi napsala, jsem právě takovou hostinu vylíčila. Je to jedna z těch věcí, o kterých jsem přesvědčena, že už je dnešní generace nezažije, ba dokonce pochybuji, že by ji jejich zažívání zvládlo. Naše zažívání to však tehdy zvládalo docela dobře.

Obvykle jsem v jídle soupeřila s Humphreym, mladším synem Wattsových. Mám dojem, že mu tehdy mohlo být tak dvacet jedna, dvacet dva let a mně pouhých dvanáct nebo třináct. Byl to velmi pohledný mladý muž, dobrý herec a skvělý bavič a vypravěč. Třebaže jsem se každou chvíli do někoho zamilovávala, myslím, že do něj jsem se nezamilovala, i když se tomu divím. Ale zřejmě jsem byla tehdy ve fázi, kdy mé milostné vztahy musely být romanticky nedosažitelné – týkaly se osobností veřejného života, jako byli třeba londýnský biskup, španělský král Alfons a samozřejmě nejrůznější herci. Vzpomínám si, že jsem se hluboce zamilovala do Henryho Ainleyho po zhlédnutí hry The Bondman, a zřejmě jsem byla jen krůček od zařazení mezi WF – Wallerovy fanynky: dívky, které do jedné podlehly kouzlu Lewise Wallera v titulní roli opery Monsieur Beaucaire.

Já i Humphrey jsme se během vánoční hostiny pořádně cpali. Porážel mě v ústřicové polévce, ale ve všem ostatním to bylo jen těsně. Oba jsme si nejprve dali pečeného krocana, pak vařeného a nakonec čtyři nebo pět plátků hovězí pečeně. Je možné, že se starší generace při tomto chodu omezila jen na jeden druh krocana, ale pokud si vzpomínám, pan Watts si kromě krůty dával i hovězí. Pak jsme jedli rozinkový pudink i plněné taštičky a trifle – i když toho jsem moc nesnědla, protože jsem neměla ráda jeho vinnou chuť. Následovaly práskací balíčky s překvapením, hroznové víno, pomeranče, elvaské blumy, karlovarské švestky a kompoty. Nakonec jsme během odpoledne uspokojovali naše chutě nejrůznějšími čokoládovými bonbony ze spíže. Vzpomínám si snad na nějakou nevolnost následující den? Měla jsem žlučníkové záchvaty? Ne, nikdy. Jediné žlučníkové záchvaty, na které si pamatuji, mě přepadaly po spořádání nezralých jablek v září. Nezralá jablka jsem jedla téměř každý den, ale sem tam jsem to nejspíš přehnala.

Zato si vzpomínám, jak jsem jednou snědla houby, bylo mi asi šest nebo sedm. Kolem jedenácté večer mě probudily bolesti, seběhla jsem dolů do salonu, kde se rodiče bavili s nějakými lidmi, a dramaticky jsem oznámila: „Umírám! Otrávila jsem se houbami!“ Maminka mě rychle uklidnila, dala mi trochu roztoku z hlavěnky, který v té době obsahovala každá domácí lékárnička, a ujistila mě, že tentokrát nezemřu.

Každopádně si nepamatuji, že bych kdy trpěla o Vánocích nějakou nevolností. Nan Wattsová na tom byla stejně jako já, měla skvělý žaludek. Vlastně když si tu dobu připomínám, zdá se mi, že docela dobrý žaludek měl každý. Předpokládám, že i tehdy lidé trpěli na žaludeční a dvanácterníkové vředy a museli být opatrní, ale neuvědomuji si, že by někdo žil na dietě založené na rybách a mléce. Doba nekultivovanosti a obžerství? Ano, ale plná chuti a požitků. Vzhledem k tomu, kolik jsem toho v mládí snědla (měla jsem pořád hlad), mi není jasné, jak se mi podařilo zůstat tak hubená – skutečně vyzáblé kuře.

Po blažené nečinnosti vánočního odpoledne – tedy nečinnosti pro starší, mladí četli knihy, prohlíželi si dárky, jedli další čokoládu a tak – se podávala velkolepá svačina s obrovským vánočním dortem s polevou a spoustou dalších dobrot a nakonec studený krocan a horké plněné taštičky k večeři. Kolem deváté hodiny se rozsvítil vánoční stromeček a na něm visely další dárky. Byl to úžasný den, na který se pak vzpomínalo celý rok až do dalších Vánoc.

Bonboniéra

Byla to bouřlivá noc. Venku nenávistně vyl vichr a do oken v mocných poryvech bušil déšť.

Poirot a já jsme seděli u krbu, nohy natažené k přívětivé záři. Mezi námi byl malý stolek. Blíže ke mně stál pečlivě svařený punč, na Poirotově straně šálek husté, silné čokolády, jakou já bych nevypil ani za sto liber! Poirot upil z růžového porcelánového hrnečku husté břečky a spokojeně vzdychl.

„Quelle belle vie!“ zamumlal.

„Ano, na světě je dobře,“ přitakal jsem. „Já mám práci, a dobrou. A vy jste slavný –“

„Ó, mon ami!“ ohradil se Poirot.

„Ale jste. A právem! Když pomyslím na váš dlouhý úspěšný život, skutečně mě to ohromuje. Nevěřím, že víte, co je to neúspěch!“

„Jen nějaký komický samorost by toto mohl říci!“

„Ale vážně, zažil jste někdy neúspěch?“

„Nespočetněkrát, příteli. Vy ne? La bonne chance, ta nemůže být vždy na naší straně. Býval jsem přivolán příliš pozdě. Jiní, kteří směrovali k témuž cíli, k němu často dospěli jako první. Dvakrát mě těsně před dosažením úspěchu skolila choroba. Člověk musí s výhrami přijímat i prohry, příteli.“

„Takhle jsem to tak úplně nemyslel,“ řekl jsem. „Chtěl jsem vědět, jestli jste někdy vlastní vinou pokazil nějaký případ.“

„Ach, již rozumím! Vy se ptáte, jestli jsem ze sebe někdy udělal stoprocentního osla, jak tu říkáte? Jednou, příteli –“ Ve tváři se mu zvolna rozhostil přemýšlivý úsměv. „Ano, jednou jsem ze sebe šaška udělal.“

Náhle se v křesle napřímil.

„Jak vím, příteli, vedete o mých drobných úspěších záznamy. Mohl byste k té sbírce přidat ještě jeden příběh, příběh o prohře!“

Předklonil se a přiložil do ohně polínko. Poté, co si pečlivě otřel ruce do malého oprašovátka, které viselo na hřebíku vedle krbu, znovu se opřel a pustil se do vyprávění.

To, co vám řeknu (pravil monsieur Poirot), se odehrálo před mnoha lety v Belgii. Bylo to v dobách, kdy ve Francii církev zuřivě soupeřila se státem. Monsieur Paul Déroulard byl významný francouzský poslanec. Bylo veřejným tajemstvím, že na něj čeká ministerský post. Patřil mezi nejzarytější přívržence protikatolického křídla a bylo jasné, že na své cestě k moci bude muset čelit krutému nepřátelství. V mnoha ohledech to byl zvláštní člověk. Nepil sice ani nekouřil, ale v jiných směrech tak zdrženlivý nebyl. Rozumíte, Hastingsi, c’était des femmes – toujours des femmes!

Několik let předtím se oženil s mladou dámou z Bruselu, která mu přinesla nezanedbatelný dot. Ty peníze se mu nepochybně pro kariéru hodily, neboť jeho rodina nebyla zámožná, na druhou stranu by ovšem mohl používat baronský titul, kdyby se tak rozhodl. Manželství bylo bezdětné a jeho žena po dvou letech zemřela následkem pádu ze schodů. Mezi statky, které mu odkázala, byl i dům na bruselské Avenue Louise.

Právě v tomto domě došlo k onomu náhlému úmrtí, jež se časově krylo s rezignací ministra, po kterém měl zdědit úřad. Všechny noviny otiskly články o poslancově profesní dráze. Jeho smrt, k níž došlo náhle po večeři, byla připisována srdečnímu selhání.

V té době, mon ami, jsem, jak víte, byl členem belgického kriminalistického sboru. Smrt monsieur Paula Déroularda mě nijak zvlášť nezajímala. Jsem, jak rovněž víte, bon catholique, a jeho skon jsem pokládal za šťastnou událost.

Asi tři dny poté, právě když mi začala dovolená, mě v mém vlastním bytě navštívila dáma s tváří skrytou pod hustým závojem, ale zjevně dosti mladá; a hned jsem zpozoroval, že to je jeune fille tout à fait comme il faut.

„Vy jste monsieur Hercule Poirot?“ zeptala se tichým, něžným hlasem.

Uklonil jsem se.

„Z kriminální služby?“

Opět jsem se uklonil. „Usaďte se, já vás prosím, mademoiselle,“ řekl jsem.

Přijala židli a odhrnula si závoj. Tvář měla okouzlující, ač zbrocenou slzami a prostoupenou jakousi silnou úzkostí.

„Monsieur,“ řekla, „vyrozuměla jsem, že máte právě dovolenou. Budete mít tedy čas ujmout se soukromého případu. Snad pochopíte, že nechci volat policii.“

Zavrtěl jsem hlavou. „Obávám se, že to, co po mně žádáte, je nemožné, mademoiselle. I na dovolené jsem stále policistou.“

Předklonila se. „Ecoutez, monsieur. Já od vás chci jen to, abyste pátral. Výsledky svého pátrání smíte beze všeho sdělit policii. Pokud je pravda to, co si myslím, budeme zřejmě potřebovat celou právní mašinérii.“

Tím se celá věc začala jevit v poněkud jiném světle a já jí bez okolků nabídl své služby.

Do tváří se jí vlil lehký ruměnec. „Děkuji vám, monsieur. Chci vás požádat, abyste vyšetřil smrt pana Paula Déroularda.“

„Comment?“ zeptal jsem se překvapeně.

„Nemám nic, z čeho bych mohla vycházet, monsieur, nic než svou ženskou intuici, ale jsem přesvědčena – přesvědčena, ujišťuji vás –, že monsieur Déroulard nezemřel přirozenou smrtí!“

„Ale lékaři zajisté –“

„Lékaři se mohou mýlit. Byl tak statný, tak silný. Ach, monsieur Poirote, zapřísahám vás, pomozte mi –“

To ubohé dítě bylo téměř bez sebe. Snad by si přede mě i klekla. Utěšil jsem ji, jak nejlépe jsem dovedl.

„Pomohu vám, mademoiselle. Téměř jistě cítím, že vaše obavy jsou nepodložené, ale uvidíme. Nejdřív vás požádám, abyste mi popsala, kdo v domě bydlí.“

„Samozřejmě služebnictvo, Jeannette, Félice a kuchařka Denise. Ta už tam pracuje hodně let; ty ostatní, to jsou obyčejná venkovská děvčata. Pak tu je François, ale to je také letitý sluha. Dále s monsieur Déroulardem žila jeho matka a já. Já se jmenuji Virginie Mesnardová. Jsem chudá sestřenka zesnulé madame Déroulardové, ženy monsieur Paula, a k jeho ménage náležím už tři roky. Nyní jsem vám tedy vylíčila členy domácnosti. V domě byli ještě dva hosté.“

„A to?“

„Monsieur de Saint-Alard, který je ve Francii sousedem pana Déroularda. A také jeden jeho anglický přítel, pan John Wilson.“

„Jsou u vás ještě?“

„Pan Wilson ano, ale monsieur de Saint-Alard včera odjel.“

„A jaký je váš plán, mademoiselle Mesnardová?“

„Pokud k nám dorazíte asi za půl hodiny, připravím si nějakou historku, kterou vaši přítomnost vysvětlím. Asi bych vás měla představit jako někoho od novin. Mohla bych říci, že jste přijel z Paříže a že vás doporučil monsieur de Saint-Alard. Madame Déroulardová je velmi chatrného zdraví a podrobnostem bude věnovat jen malou pozornost.“

Pod slečninou vynalézavou záminkou jsem byl do domu přijat. Po krátkém rozhovoru s matkou mrtvého poslance, což byla impozantní, aristokratická žena, přestože jí zdraví očividně nesloužilo, mi bylo umožněno volně se po domě pohybovat.

Netuším, příteli (pokračoval Poirot), zda si vůbec dovedete představit obtížnost mého úkolu. V tomto domě před třemi dny zemřel jistý muž. Pokud v tom skutečně byla nějaká špinavost, pak mohlo jít o jedinou možnost – jed! A já si ani nemohl prohlédnout mrtvolu, ani jsem neměl možnost prozkoumat či analyzovat žádný prostředek, jehož pomocí mohl být jed podán. Nebyly tu žádné – ať už falešné, či jiné – stopy, o nichž bych mohl uvažovat. Byl ten muž otráven? Zemřel přirozenou smrtí? Měl jsem to rozhodnout já, Hercule Poirot, bez sebemenší pomoci.

Nejprve jsem vyslechl služebnictvo a s jeho pomocí jsem si zrekapituloval průběh večera. Zvláštní pozornost jsem věnoval pokrmům a způsobu jejich servírování. Polévku podával sám monsieur Déroulard, a to z polévkové mísy. Pak přišly na řadu kotlety, dále kuře. Nakonec ovocný kompot. A vše na stůl donesl a osobně servíroval monsieur. Káva byla na stůl přinesena ve velké konvici. V té nic nebylo, mon ami – nebylo by možné otrávit jednoho, aniž by se otrávili všichni!

Po večeři se madame Déroulardová uchýlila do svých pokojů a mademoiselle Virginie ji doprovodila. Všichni tři muži se vydali do pracovny monsieur Déroularda. Zde chvíli přátelsky rozmlouvali, když tu se poslanec náhle, bez varování skácel na zem. Monsieur de Saint-Alard vyběhl ven a přikázal Françoisovi, aby okamžitě sehnal lékaře. Podle Françoise říkal, že jde bezpochyby o mrtvici. Ale když se lékař dostavil, pacientovi už nebylo pomoci.

Pan John Wilson, kterému mě mademoiselle Virginie představila, byl tím, co se dnes pokládá za typického Angličana – zavalitý muž středního věku. A jeho výpověď, podaná velmi britskou francouzštinou, byla v podstatě téhož druhu.

„Déroulard silně zrudl v obličeji a upadl na zem.“

Zde už se nic dalšího zjistit nedalo. Nato jsem se vydal na místo neštěstí, do pracovny, a požádal jsem, aby mě nechali o samotě. Zatím jsem nezjistil nic, co by teorii mademoiselle Mesnardové podpořilo. Nemohl jsem se nedomnívat, že trpí bludem. Zjevně k zemřelému cítila romantickou náklonnost, která jí nedovolovala vnímat celý případ normálně. Pracovnu jsem i přesto pečlivě prohledal. Bylo možné, že mrtvému muži někdo do těla zabodl injekci, aby vstříkl osudný prostředek. Takto způsobená nepatrná ranka by patrně unikla pozornosti. Ale nenašel jsem nic, co by tuto teorii podpořilo. Se zoufalým posunkem jsem se svezl do křesla.

„Enfin, nechám toho!“ řekl jsem nahlas. „Nikde žádná stopa! Všechno je naprosto v pořádku.“

Jak jsem ta slova vyřkl, padly mi oči na velkou krabici čokoládových bonbonů, ležící na stolku opodál, a srdce mi poskočilo. Možná to se smrtí monsieur Déroularda nesouviselo, ale alespoň šlo o něco, co obvyklé nebylo. Zvedl jsem víko. Bonboniéra byla plná, netknutá, nechyběla jediná pralinka – ale to jen zdůraznilo onu prapodivnost, která mě upoutala. Protože, Hastingsi, ta krabice sama byla růžová, ale víko bylo modré. Ano, často sice vídáme modrou stuhu na růžové krabici a obráceně, ale krabici jedné barvy a víko jiné – to rozhodně ne – ça ne se voit jamais!

Zatím jsem ještě nevěděl, jestli mi tato drobná příhoda k něčemu bude, ale rozhodl jsem se ji vyšetřit, jako by šlo o mimořádnost. Zazvonil jsem na Françoise a zeptal jsem se ho, jestli měl jeho zesnulý pán rád sladkosti. Na rtech se mu rozhostil lehký melancholický úsměv.

„Miloval je, monsieur. Vždycky chtěl mít v domě bonboniéru. Víno vůbec nepil, víte.“

„Ale tahle bonboniéra je přesto netknutá.“ Zvedl jsem víko, abych mu to předvedl.

„Prosím za prominutí, monsieur, ale tohle byla čerstvá krabice, zakoupená v den jeho smrti, neboť ta předchozí už byla skoro prázdná.“

„Takže ta předchozí se dojedla v den jeho smrti,“ řekl jsem pomalu.

„Ano, monsieur. Ráno jsem ji našel prázdnou a vyhodil ji.“

„Monsieur Déroulard jedl sladké v každou denní dobu?“

„Obyčejně po večeři, monsieur.“

Začínalo mi svítat.

„Umíte být diskrétní, Françoisi?“ zeptal jsem se.

„Pokud je to nutné, pak ano, monsieur.“

„Bon! Pak vám tedy řeknu, že jsem od policie. Dokázal byste pro mě najít tu druhou krabici?“

„Nepochybně, monsieur. Bude v odpadkovém koši.“

Odešel a za několik minut se vrátil se zaprášeným předmětem. Byla to přesně tatáž krabice, jakou jsem držel v ruce, jen byla tentokrát modrá a víko růžové. Poděkoval jsem Françoisovi, ještě jednou mu připomněl, aby o věci pomlčel, a bez dalších okolků jsem vyšel z domu na Avenue Louise.

Pak jsem se zastavil u lékaře, kterého k monsieur Déroulardovi přivolali. S tím byla těžká práce. Opevnil se zdí naučených frází, ale měl jsem pocit, že si celým případem není tak jistý, jak by chtěl.

„Takové náhlé případy se vyskytují často,“ prohlásil, když se mi ho podařilo poněkud odzbrojit. „Náhlý záchvat hněvu, prudké hnutí mysli – po vydatné večeři, c’est entendu –, pak v návalu rozčilení krev prudce stoupne do hlavy – a je to.“

„Ale monsieur Déroulard žádné prudké hnutí mysli neprodělal.“

„Ne? Já bral za hotovou věc, že měl bouřlivou výměnu názorů s monsieur de Saint-Alardem.“

„Proč by měl?“

„C’est évident!“ Lékař rozčileně pokrčil rameny. „Monsieur de Saint-Alard je přece fanatický katolík. A otázka církve a státu jejich přátelství ničila. Nebylo dne, který by proběhl bez diskuzí. Pro monsieur de Saint-Alarda byl Déroulard hotový Antikrist.“

To bylo nečekané a dalo mi to podnět k zamyšlení.

„Ještě jednu otázku, doktore: bylo by možné vpravit smrtelnou dávku jedu do čokoládového bonbonu?“

„Předpokládám, že ano,“ řekl lékař zvolna. „Odpovídalo by to například čisté kyselině kyanovodíkové, kdyby ovšem neměla možnost vypařování, a jakákoliv drobná kulička by se také dala spolknout nepozorovaně – ale to nezní moc pravděpodobně. Pralinka plná morfinu či strychninu –“ Lékař se zatvářil ironicky. „Chápejte, monsieur Poirote – stačilo by jedno sousto! Neopatrný jedlík by příliš okolků nenadělal.“

„Děkuji vám, monsieur le docteur.“

Odešel jsem. Poté jsem se začal vyptávat v lékárnách, zvlášť v těch kolem Avenue Louise. Být u policie je výhoda. Informace, které jsem potřeboval, jsem dostal bez jakýchkoliv obtíží. Jen v jediném případě jsem se dozvěděl, že do našeho domu byl dodán jed. Šlo o jakési oční kapky z atropinsulfátu pro madame Déroulardovou. Atropin je silný jed a mě na okamžik naplnila hrdost, příznaky otravy atropinem se však značně podobají příznakům otravy jídlem, naopak s těmi, kterými jsem se zabýval, nemají nic společného. Kromě toho byl ten recept starý. Madame Déroulardová trpěla oboustranným očním zákalem už mnoho let.

Už jsem se téměř nechal odradit a otáčel jsem se k odchodu, když tu na mě lékárník zavolal:

„Un moment, monsieur Poirote. Vzpomněl jsem si, že děvče, které ten recept přineslo, říkalo cosi o tom, že musí zajít ještě do anglické lékárny. Mohl byste to zkusit tam.“

Zkusil jsem to. Ještě jednou jsem využil své oficiální funkce a dostal jsem kýženou informaci. Den před smrtí monsieur Déroularda tu vydávali zboží na předpis pro pana Johna Wilsona. Nebylo to nic složitého. Šlo pouze o tabletky nitroglycerinu. Zeptal jsem se, jestli mi mohou nějaké ukázat. Lékárník mi je předvedl a mně se rozbušilo srdce – neboť ty drobné pilulky byly čokoládové.

„Jsou jedovaté?“ zeptal jsem se.

„Ne, pane.“

„Můžete mi popsat jejich účinky?“

„Snižují krevní tlak. Užívají se při určitých formách srdečních potíží – například při angině pectoris. Uvolňují napětí v cévách. Při arterioskleróze –“

Přerušil jsem ho. „Ma foi! Tahle hantýrka mi nic neříká. Zrudne po nich obličej?“

„To zajisté.“

„A co kdybych těch tabletek snědl deset nebo dvacet, co pak?“

„To bych vám neradil,“ odpověděl suše lékárník.

„Přesto říkáte, že to není jed?“

„Existuje mnoho věcí, kterým se neříká jed, a přesto dokážou zabít,“ odpověděl stejným tónem jako prve.

V povznesené náladě jsem z lékárny odešel. Konečně se věci pohnuly!

Teď jsem věděl, že John Wilson měl k vraždě prostředky – ale měl i motiv? Do Belgie přijel služebně a monsieur Déroularda, se kterým se zběžně znal, požádal, aby ho uvedl do společnosti. Déroulardova smrt mu zřejmě nemohla ničím prospět. Navíc jsem dotazem do Anglie zjistil, že už několik let trpí bolestivou formou srdeční choroby známé jako angina pectoris. Proto měl nárok ony pilulky vlastnit. Byl jsem nicméně přesvědčen, že někdo vzal bonboniéru, přičemž nejprve omylem otevřel tu plnou, vyňal obsah poslední pralinky a místo něj do ní vložil tolik nitroglycerinových tabletek, kolik se jich tam jen vešlo. Bonbony byly velké. Byl jsem si jistý, že by se do nich dalo vložit něco mezi dvaceti a třiceti tabletkami. Ale kdo to udělal?

V domě byli dva hosté. John Wilson měl prostředek. Saint-Alard měl motiv. Nezapomínejte, že to byl fanatik, a není horšího fanatika, než je fanatik náboženský. Mohl by se nějakým způsobem zmocnit Wilsonova nitroglycerinu?

Dostal jsem další drobný nápad. Aha, vy se mým drobným nápadům usmíváte! Proč Wilsonovi došel nitroglycerin? Z Anglie si určitě přivezl dostatečnou zásobu. Ještě jednou jsem navštívil dům na Avenue Louise. Wilson byl pryč, ale našel jsem děvče, které mu uklízelo pokoj, Félice. Hned jsem se jí zeptal, jestli se panu Wilsonovi nedávno skutečně z toaletního stolku ztratila lahvička. Félice ochotně odpověděla. Bylo to tak. A vina za to padla na ni, na Félice. Ten anglický džentlmen si zjevně myslel, že ji rozbila a nechce to říct. A ona se jí přitom ani nedotkla. Určitě to byla Jeannette – ta pořád slídí někde, kde nemá co dělat –

Zarazil jsem stavidla její výmluvnosti a odešel. Už jsem věděl všechno, co jsem vědět potřeboval. Zbývalo mi jen své předpoklady dokázat. To, cítil jsem, nebude snadné. Já jsem si mohl být jistý, že Saint-Alard sebral Johnu Wilsonovi z toaletního stolku lahvičku nitroglycerinu, ale abych přesvědčil ostatní, budu muset přinést důkazy. A já žádné neměl!

To nevadí. Já to věděl – a to bylo hlavní. Vzpomínáte si na ty obtíže, na které jsme narazili v případu na zámku Styles, Hastingsi? Tam jsem také věděl, ale trvalo mi dlouho, než jsem našel poslední článek, kterým se můj řetěz důkazů proti vrahovi uzavřel.

Požádal jsem o schůzku mademoiselle Mesnardovou. Přišla okamžitě. Zeptal jsem se jí, kde bydlí monsieur de Saint-Alard. Přes tvář jí přeběhl stín pochybností.

„Proč to chcete vědět, monsieur?“

„Mademoiselle, je to nutné.“

Vypadala pochybovačně a zmateně.

„Ten vám nic neřekne. Je to muž, jehož myšlenky nejsou z tohoto světa. Toho, co se děje kolem něj, si sotva všímá.“

„Snad ano, mademoiselle. Nicméně byl dlouholetým přítelem monsieur Déroularda. Třeba existuje něco, co mi může sdělit – věci z minulosti – staré křivdy, staré milostné románky.“

Dívka se začervenala a kousla se do rtu. „Jak si přejete – ale – ale já už jsem si jistá, že jsem se zmýlila. Bylo od vás laskavé, že jste mé žádosti vyhověl, ale byla jsem v tu chvíli rozčilená, téměř bez sebe. Teď už vidím, že tu žádná záhada k řešení není. Prosím vás, nechte to být, monsieur.“

Zpříma jsem se na ni zahleděl.

„Mademoiselle,“ řekl jsem, „někdy pes těžko hledá stopu, ale jakmile ji najde, nic na světě ho od ní neodtrhne! Tedy pokud je dobrý! A já, mademoiselle, já, Hercule Poirot, jsem velice dobrý pes.“

Beze slova se otočila a odešla. Za pár minut se vrátila s adresou na lístku papíru. Opustil jsem dům. Venku na mě čekal François. Neklidně se na mě podíval.

„Nějaké novinky, monsieur?“

„Dosud ne, příteli.“

„Ah, pauvre monsieur Déroulard!“ povzdechl si. „Já byl téhož názoru jako on. Ani mě kněží nezajímají. Ne že bych si to dovolil říkat v domě. Všechny ženy jsou zbožné – což je možná dobře. Madame est très pieuse – et mademoiselle Virginie aussi.“

Mademoiselle Virginie? Je opravdu „très pieuse“? Podle té uslzené, vzrušené tvářičky, kterou jsem spatřil onoho prvního dne, jsem o tom poněkud pochyboval.

Jakmile jsem získal adresu monsieur de Saint-Alarda, nemarnil jsem čas. Rozjel jsem se do Arden, kde měl zámek, ale záminku, která mi pomohla ke vstupu do domu, jsem vymyslel až za několik dní. Nakonec jsem se dovnitř dostal – co byste řekl – jako instalatér, mon ami! Zařídit, aby mu v ložnici lehce unikal plyn, to bylo dílo okamžiku. Došel jsem si pro nářadí a pečlivě jsem zvolil čas návratu tak, abych měl volné pole působnosti. Co hledám, to jsem vlastně nevěděl. V možnost, že bych našel tu jedinou věc, kterou jsem skutečně najít potřeboval, jsem nevěřil. Rozhodně by neriskoval tím, že by si ji schoval.

Ale když jsem objevil malou zamčenou skříňku nad toaletním stolkem, neodolal jsem pokušení zjistit, co je v ní. Zámek nebyl žádný oříšek. Dvířka se otevřela. Skříňka byla plná starých lahviček. Třesoucí se rukou jsem bral jednu po druhé. Náhle jsem vykřikl. Představte si, příteli, že jsem v dlani držel ampulku s anglickou lékárnickou nálepkou. Stálo na ní: „Nitroglycerin, tablety. Užívat po jedné v případě potřeby. Pan John Wilson.“

Ovládl jsem své pocity, zavřel skříňku, lahvičku zasunul do kapsy a pokračoval v opravě unikajícího plynu. Je třeba jednat metodicky. Pak jsem ze zámku odešel a co nejdříve vlakem vyrazil do své vlasti. Do Bruselu jsem přijel pozdě večer. Nazítří ráno jsem právě sepisoval zprávu pro prefekta, když mi byl doručen vzkaz. Psala mi stará paní Déroulardová a žádala mě, abych se neprodleně dostavil do domu na Avenue Louise.

Otevřel mi François.

„Madame la baronne vás očekává.“

Dovedl mě do jejích pokojů. Důstojně seděla v rozměrném křesle. Po mademoiselle Virginii nebylo ani památky.

„Monsieur Poirote,“ pravila stará dáma, „právě jsem se dozvěděla, že nejste tím, za koho se vydáváte. Jste policejní důstojník.“

„To je pravda, madame.“

„Přišel jste sem vyšetřovat okolnosti smrti mého syna?“

Znovu jsem odpověděl: „To je pravda, madame.“

„Byla bych ráda, kdybyste mi sdělil, kam jste dospěl.“

Zaváhal jsem.

„Nejprve bych chtěl vědět, jak jste se to všechno dozvěděla, madame.“

„Od někoho, kdo již nepatří tomuto světu.“

Z jejích slov a ze zadumaného tónu, jakým je pronesla, mě zamrazilo. Nebyl jsem schopen promluvit.

„Nicméně vás, monsieur, velice naléhavě prosím, abyste mi sdělil, kam až jste ve svém šetření dospěl.“

„Madame, mé vyšetřování je u konce.“

„A můj syn?“

„Byl zabit záměrně.“

„Víte kým?“

„Ano, madame.“

„A kdo ho tedy zabil?“

„Monsieur de Saint-Alard.“

„Mýlíte se. Monsieur de Saint-Alard by takového zločinu nebyl schopen.“

„Mám v rukou důkazy.“

„Ještě jednou vás prosím, abyste mi sdělil vše.“

Tentokrát jsem poslechl a prošel každý krok, který mě vedl ke zjištění pravdy. Pozorně poslouchala. Nakonec pokývala hlavou.

„Ano, ano, je to přesně tak, jak říkáte, až na jednu věc. Mého syna nezabil monsieur de Saint-Alard. Byla jsem to já, jeho matka.“

Zůstal jsem na ni zírat. Dál zlehka pokyvovala hlavou.

„Je dobře, že jsem pro vás poslala. A byl to zásah Prozřetelnosti, že mi Virginie před svým odchodem do kláštera řekla, co udělala. Poslouchejte, monsieur Poirote! Můj syn byl zlý člověk. Bojoval proti církvi. Žil ve smrtelném hříchu. Stahoval k sobě do bahna jiné duše. Ale děly se ještě horší věci. Když jsem jednoho rána v tomto domě vyšla ze svého pokoje, uviděla jsem svou snachu stát nahoře na schodech. Četla dopis. Viděla jsem, jak se můj syn přikradl za ni. Silně do ní strčil. Upadla a rozbila si o mramorové stupně hlavu. Když ji zvedli ze země, byla mrtvá. Můj syn byl vrah, a věděla jsem to jen já, jeho matka.“

Na okamžik zavřela oči. „Můj žal a zoufalství si, monsieur, nedovedete představit. Co jsem měla dělat? Udat ho na policii? K tomu jsem se nedokázala odhodlat. Byla to má povinnost, ale tělo bylo slabé. Ostatně věřili by mi? Od jisté doby mi slábne zrak – řekli by, že jsem se zmýlila. Mlčela jsem. Ale svědomí mi nedopřálo klidu. Mé mlčení dělalo vraha i ze mě. Syn zdědil po své ženě peníze. Dařilo se mu skvěle. A teď se měl stát ministrem. Pak by církev pronásledoval dvakrát tolik. Navíc tu byla Virginie. To chudé, krásné, přirozeně zbožné dítě k němu vzhlíželo. Měl nad ženami zvláštní, děsivou moc. Viděla jsem, co se chystá. Nedokázala jsem tomu předejít. Neměl v úmyslu se s ní oženit. Nadešel čas, kdy byla schopná mu obětovat vše.

V tu chvíli jsem jasně věděla, jak dál. Byl to můj syn, dala jsem mu život. Byla jsem za něj zodpovědná. Jednu ženu zabil tělesně, teď se chystal jiné zavraždit duši! Šla jsem do pokoje pana Wilsona a vzala odtud lahvičku s tabletkami. Jednou totiž v žertu řekl, že by dokázaly způsobit smrt. Šla jsem do pracovny a otevřela velkou bonboniéru, která vždycky ležela na stole. Omylem jsem otevřela novou krabici. Na stole byla i ta druhá. Zbýval v ní jen jeden bonbon. Tím se věci zjednodušovaly. Kromě mého syna a Virginie pralinky nikdo nejedl. Rozhodla jsem se, že si Virginii zavolám na noc k sobě. Všechno vyšlo podle plánu –“

Odmlčela se, na chvíli zavřela oči a pak je zase otevřela.

„Jsem ve vašich rukou, monsieur Poirote. Prý mi už mnoho života nezbývá. Jsem ochotna se ze svých činů zodpovídat před Bohem. Musím se z nich zodpovídat i na zemi?“

Zaváhal jsem. „Ale co ta prázdná lahvička, madame?“ zeptal jsem se, abych získal čas. „Jak se dostala k monsieur de Saint-Alardovi?“

„Když se se mnou přišel rozloučit, vsunula jsem mu ji do kapsy. Nevěděla jsem, jak se jí zbavit. Vidíte, že se téměř nemohu pohybovat bez pomoci, a kdyby ji někdo našel prázdnou u mě v pokoji, vzbudilo by to podezření. Pochopte, monsieur –“ vztyčila se ve své plné výšce, „neměla jsem sebemenší úmysl svést vinu na monsieur de Saint-Alarda! O něčem takovém se mi ani nesnilo. Myslela jsem, že jeho komorník najde prázdnou lahvičku a bez ptaní ji vyhodí.“

Sklonil jsem hlavu. „Chápu, madame,“ řekl jsem.

„A jak jste se rozhodl, monsieur?“

Hlas měla pevný a jistý, hlavu držela vysoko.

Vstal jsem.

„Madame,“ řekl jsem, „mám tu čest vám popřát hezký zbytek dne. Vyšetřování jsem provedl – a neuspěl. Případ je uzavřen.“

Chvilku mlčel a pak tiše dodal: „Zemřela o pouhý týden později. Mademoiselle Virginie prošla noviciátem a oblékla řádové roucho. To je, můj příteli, celý příběh. Musím přiznat, že z něj nevycházím právě lichotivě.“

„Ale vždyť to nebyl žádný neúspěch,“ zaprotestoval jsem. „Co jiného jste si za daných okolností asi mohl myslet?“

„Ah, sacré, mon ami,“ vykřikl v náhlém rozčilení Poirot. „Copak vy tomu nerozumíte? Vždyť jsem byl šestatřicetinásobný idiot! Mé šedé buňky ani trochu nefungovaly. Celou dobu jsem měl klíč v rukou!“

„Jaký klíč?“

„Tu bonboniéru! Vy to nechápete? Udělal by takovou chybu někdo, kdo dobře vidí? Věděl jsem, že madame Déroulardová má zákal – to mi prozradily ty atropinové kapky. V domě byla jen jedna osoba s takovým zrakem, aby nevěděla, které víko na krabici přiklopit. Ta bonboniéra mě navedla na stopu, a přesto jsem až do konce neustále nechápal její skutečný význam!

I můj psychologický úsudek byl chybný. Kdyby byl oním zločincem monsieur de Saint-Alard, nikdy by si inkriminovanou lahvičku neponechal. To, že jsem ji našel, byl důkaz jeho neviny. Už od mademoiselle Virginie jsem věděl, že byl roztržitý. Celkově vzato bylo to, co jsem vám tu vyprávěl, nešťastná událost. Pověděl jsem o ní jen vám. Pochopte, nevycházím z ní dobře! Stará dáma spáchá zločin tak jednoduše a chytře, že mě, Hercula Poirota, dokonale ošálí. Sapristi! Já to pomyšlení nesnesu! Zapomeňte na to. Nebo ne – pamatujte si to, a kdyby vám kdykoliv připadalo, že začínám být domýšlivý – není to pravděpodobné, ale stát se to může…“

Potlačil jsem úsměv.

„Eh bien, příteli, pak mi můžete říci: ‚Bonboniéra.‘ Domluveno?“

„Platí!“

„Koneckonců,“ podotkl Poirot velkodušně, „zkušenost to byla! Já, který mám momentálně nepochybně ten nejbystřejší mozek v Evropě, si přece mohu dovolit být velkorysý!“

„Bonboniéra,“ utrousil jsem tiše.

„Pardon, mon ami?“

Zadíval jsem se Poirotovi, jenž se tázavě předklonil, do nevinné tváře, a srdce mě umlčelo. Často jsem v jeho rukou trpěl, ale i já, přestože jsem nejbystřejší mozek v Evropě nevlastnil, jsem si mohl dovolit být velkorysý.

„Nic,“ zalhal jsem, znovu jsem si zapálil dýmku a v duchu jsem se usmál.

Vánoční tragédie

„Vznáším námitku,“ oznámil sir Henry Clithering. Rozhlédl se po společnosti, která se toho večera sešla, a maličko mrkl. Plukovník Bantry seděl s nohama nataženýma před sebe a mračil se na krb, jako by to byl provinilý voják na přehlídce, jeho žena nenápadně pokukovala po katalogu cibulových rostlin, který přišel s odpolední poštou, doktor Lloyd s upřímným obdivem zíral na krásnou mladou herečku Jane Helierovou, která si zamyšleně prohlížela své růžově nalakované nehty. Jenom starší neprovdaná dáma slečna Marplová seděla vzpřímeně, dívala se bleděmodrýma očima na sira Henryho a s úsměvem na něj taky maličko mrkla.

„Námitku?“ zeptala se tiše.

„Velice vážnou námitku. Je nás tady šest, tři muži a tři ženy, a já protestuji ve jménu utiskovaných mužů. Dneska večer jsme slyšeli tři příběhy – a všechny od přítomných mužů! Dámy neodvedly svůj díl, což je nespravedlivé, a já proti tomu musím protestovat.“

„Ale to není pravda!“ ozvala se paní Bantryová rozhořčeně. „My jsme vám velice moudře naslouchaly a ocenily jsme vaše vyprávění. Projevily jsme skutečně ženský přístup k věci – nevnucovaly jsme se do světla ramp!“

„Vynikající výmluva,“ řekl sir Henry, „ale to neberu. A existuje skvělý precedens v Pohádkách tisíce a jedné noci! Tak do toho, Šeherezádo.“

„To myslíte mě?“ zalekla se paní Bantryová. „Ale já žádný vhodný příběh neznám. Nikdy jsem se nenachomýtla ke krvavým vraždám a záhadám.“

„Rozhodně netrvám na krvi,“ řekl sir Henry. „Určitě některá z vás, milé dámy, zná nějaké to malé tajemství. No tak, slečno Marplová – třeba Podivuhodné zmizení staré posluhovačky nebo Tajemství dámského klubu. Přece mě tady v St. Mary Mead nezklamete.“

Slečna Marplová zavrtěla hlavou.

„Nic, co by vás zajímalo, sire Henry. Máme tu samozřejmě naše malé záhady, jako například ten sáček krevet, který tak nepochopitelně zmizel, ale to by vás nezajímalo, protože jde ve skutečnosti o úplně triviální záležitost. I když vrhá zajímavé světlo na lidskou přirozenost.“

„Naučila jste mě lpět na lidské přirozenosti,“ řekl sir Henry vážně.

„A co vy, slečno Helierová?“ zeptal se plukovník Bantry. „Vy jistě máte spoustu zajímavých zkušeností.“

„Ano, určitě,“ přizvukoval mu doktor Lloyd.

„Já?“ podivila se Jane. „Vy myslíte…, vy chcete, abych vám vyprávěla něco, co se přihodilo mně?“

„Nebo někomu z vašich přátel,“ doplnil sir Henry.

„Ach!“ vydechla Jane nepřítomně. „Mám dojem, že mně se nikdy nic zajímavého nepřihodilo… Tedy nic takového, o čem se tady mluví. Květiny, to ano, různé divné vzkazy…, ale to se týká jen mužů, viďte? Myslím, že ne…“ odmlčela se a myšlenky se jí zatoulaly bůhvíkam.

„Tak vidím, že si vyslechneme ten případ s krevetami,“ řekl sir Henry. „Pusťte se do toho, slečno Marplová.“

„Nechcete se vzdát svého směšného nápadu, viďte, sire Henry? Ne ne, krevety jsou nesmysl, ale když o tom tak přemýšlím, skutečně jsem si vzpomněla na jeden případ…, tedy nejde vlastně o případ, ale o něco mnohem vážnějšího – o tragédii. Svým způsobem jsem se do ní zapletla a udělala jsem něco, čeho nikdy nebudu litovat. Ne, opravdu nikdy. Jenomže se to nestalo v St. Mary Mead.“

„To jste mě zklamala,“ řekl sir Henry. „Ale pokusím se přes to přenést. Věděl jsem, že na vás nespoléhám nadarmo.“

Udělal si pohodlí, aby si mohl vyprávění náležitě vychutnat. Slečna Marplová celá zrůžověla.

„Doufám, že budu schopná to dobře vyložit,“ řekla nervózně. „Obávám se, že mám sklon odbíhat od tématu. Člověk odbočí a ani si toho nevšimne. Je těžké zapamatovat si jednotlivá fakta, jak jdou správně po pořádku. Musíte mít se mnou strpení, jestli to popletu. Ta příhoda se stala už dávno.

Jak říkám, nemá žádnou spojitost se St. Mary Mead. Ve skutečnosti se týká Vodo…“

„Myslíte vodoměru? Nebo vodovodu?“ zeptala se Jane a vykulila oči.

„To vy nemůžete znát, drahá,“ řekla paní Bantryová a vysvětlila, oč jde.

Její manžel si přisadil: „Vodoléčebný ústav! Příšerné místo, naprosto strašné! Člověk musí brzy ráno vstát a pít nechutnou vodu. Všude samé stařeny, co jenom pomlouvají. Panebože, když si na to vzpomenu…“

„Ale, Arthure,“ řekla paní Bantryová mírně, „víš dobře, že ti to ohromně pomohlo.“

„Spousta starých žen, které pořád jen probíraly skandály,“ zavrčel plukovník Bantry.

„Obávám se, že v tomto máte pravdu,“ řekla slečna Marplová. „Já sama…“

„Drahá slečno Marplová,“ vykřikl plukovník vyděšeně. „Ani na okamžik jsem nepomyslel…“

Slečna Marplová, které už zase zrůžověly tváře, ho jemným pohybem ruky zarazila.

„Ale ona je to pravda, plukovníku. Já bych jen o tom chtěla něco říct. Dovolte prosím, abych si ujasnila myšlenky. Ano. Hovory o skandálech, jak říkáte, jsou velmi častým námětem ke konverzaci. A lidem se to příčí – hlavně mladým lidem. Můj synovec, spisovatel, který podle mého píše docela chytré knížky, se vyjádřil velice nevybíravě o lidech, kteří ničí jiným lidem dobrou pověst bez jakéhokoli důkazu. Považuje to za nemravné. Jenže já říkám, že tihle mladí lidé si nikdy neudělají čas na to, aby o té věci popřemýšleli. Nezkoumají fakta. Tyhle klepy, jak se tomu říká, bývají totiž dost často pravdivé! A kdyby si ta fakta opravdu prověřili, zjistili by, že v devíti případech z deseti ty drby odpovídají skutečnosti. A právě proto všechny ty řeči lidi tak dráždí.“

„Trefná domněnka,“ řekl sir Henry.

„Ne, to vůbec není domněnka! Je v tom cvik a zkušenost. Například takový egyptolog – slyšela jsem, že když mu ukážete nějakého maličkého brouka, podívá se na něj, vezme ho do ruky a rovnou vám řekne, z jakého roku před Kristem pochází, anebo že je to padělek z Birminghamu. A nedokáže vám vždycky vysvětlit, podle jakého pravidla postupoval. Prostě to ví. Strávil celý život mezi malými brouky.

A přesně to se vám snažím říct, i když vím, že ne moc dobře. Ženy, kterým můj synovec říká ,přebytečné‘, toho už hodně zažily a skoro celý život se zajímaly především a hlavně o lidi. A tak jsou něco jako odbornice. Dnešní mladí lidé bez zábran mluví o věcech, o kterých se za mých mladých let nikdo ani nezmínil, ale na druhou stranu jsou strašně nevinní. Uvěří každému a všemu. A když je chce člověk varovat, třeba jen šetrně, řeknou, že máte viktoriánské myšlení, a to prý je jako žumpa.“

„A co je koneckonců špatného na žumpě?“ řekl sir Henry.

„Přesně tak,“ navázala slečna Marplová nedočkavě. „To je ta nejpotřebnější věc u domu, ovšem nic romantického na ní není. A teď se musím přiznat, že mám také city, tak jako každý jiný, a že se mě občas dost krutě dotknou jisté bezohledné poznámky. Vím, že se muži nezajímají o záležitosti kolem domácnosti, ale musím se zmínit o své služebné Ethel. Byla to moc hezká a ochotná dívka. Jenže jakmile jsem ji uviděla, hned jsem si řekla, že je to tentýž typ jako Annie Webová nebo to děvče chuděry paní Bruittové. Když se naskytne příležitost, nebude dělat rozdíl mezi tím, co je moje, a co její. A tak jsem ji po měsíci nechala odejít a napsala jsem jí doporučení, že je to poctivá a rozumná dívka, ale diskrétně jsem varovala paní Edwardsovou, aby si ji nebrala. Můj synovec Raymond se strašlivě rozzlobil a řekl mi, že v životě neslyšel něco tak nemorálního – skutečně řekl nemorálního. A tak děvče odešlo k lady Ashtonové, s kterou jsem neudržovala přátelské styky, takže jsem se necítila povinována ji varovat – a jak to dopadlo? Služebná odstřihla krajky ze všeho spodního prádla a ukradla dvě diamantové brože. Zmizela jednou v noci a už o ní nikdy nikdo neslyšel!“

Slečna Marplová se na okamžik odmlčela, zhluboka se nadechla a pokračovala.

„Možná se vám bude zdát, že to nemá nic společného s tím, co se stalo v Kestonských vodoléčebných lázních, ale do jisté míry to spojitost má. Trochu se tím vysvětluje, proč jsem si byla jistá, že pan Sanders chce sprovodit svou ženu ze světa. Bylo mi to jasné na první pohled.“

„Co?“ vyjekl sir Henry a naklonil se k ní.

Slečna Marplová se na něj obrátila s naprostým klidem.

„Jak říkám, sire Henry, neměla jsem nejmenší pochybnost. Pan Sanders byl silný, pohledný, růžolící člověk, choval se velice srdečně a byl všeobecně oblíbený. A nikdo se nemohl chovat ke své ženě líp než on. Přívětivost sama. Ale já jsem to věděla! Chystal se ji sprovodit ze světa.“

„Milá slečno Marplová…“

„Ano, já vím. Můj synovec Raymond West by reagoval stejně. Řekl by, že nemám sebemenší důkaz. Jenže já se pamatuji na Waltera Honese, který měl hospodu U Zeleného muže. Jednou šli se ženou v noci domů a ona spadla do řeky – a on za ni inkasoval pojistku! A podobně i pár dalších lidí, kteří do dneška beztrestně chodí kolem nás, jeden dokonce přímo z našich kruhů. Odjel s manželkou do Švýcarska na dovolenou, aby tam lezli po horách. Varovala jsem ji, aby nikam nejezdila. Chudinka, ani se na mě nezlobila, i když by mohla. Jen se smála. Připadalo jí legrační, že taková potrhlá stará ženská jako já může říkat něco takového o jejím Harrym. No a došlo k nehodě a Harry je teď znovu ženatý. Jenže co můžu dělat? Věděla jsem to předem, ale důkaz jsem neměla.“

„Ach, slečno Marplová,“ vykřikla paní Bantryová, „nechcete přece říct, že…“

„Ale drahá, takovéhle věci se stávají často. Až moc často. Zvlášť pro muže je pokušení velké, protože jsou mnohem silnější než ženy. Je to tak snadné, když to vypadá jako nehoda. Jak říkám, u Sandersů mi to bylo jasné hned při prvním setkání. Stalo se to v tramvaji. Uvnitř bylo plno, takže jsem si musela jít sednout nahoru. Když jsme všichni tři potřebovali vystoupit, vstali jsme a vtom Sanders ztratil rovnováhu a padl rovnou na svoji ženu, která letěla přímo dolů ze schodů. Mladý silný průvodčí ji naštěstí zachytil.“

„Ale to musela být určitě nehoda.“

„Jistě že to byla nehoda – ani si neumím představit nic, co by vypadalo náhodněji! Pan Sanders ale pracoval v lodní dopravě, to mi sám řekl, a člověk, který udrží rovnováhu na těch hrozných kymácivých lodích, ji těžko ztratí v tramvaji, když jsem ji tam neztratila ani já. To mi neříkejte!“

„Každopádně je jasné, slečno Marplová, že jste si tu myšlenku vzala do hlavy a nehodlala jste se jí vzdát,“ řekl sir Henry.

Stará dáma přikývla.

„Byla jsem si jistá a další incident při přecházení ulice, ke kterému došlo krátce nato, mě jenom utvrdil. A teď se vás ptám, sire Henry: Co můžu v takové situaci dělat? Měla jsem před sebou pěknou, spokojenou, šťastnou ženu, která měla být brzy zavražděna.“

„Drahá slečno Marplová, úplně jste mi vyrazila dech.“

„Protože nejste ochoten čelit faktům. Stejně jako většina dnešních lidí. Raději si myslíte, že něco takového není možné. Ale ono to tak bylo a já to vím. Jenže člověk je tak bezmocný! Nemohla jsem například jít na policii. A varovat tu mladou ženu by bylo zbytečné, to jsem viděla. Byla svému muži oddaná. Rozhodla jsem se, že o nich zjistím co nejvíc informací. Měla jsem k tomu spoustu příležitostí, když jsem si vzala ke krbu ruční práce. Paní Sandersová (jmenovala se Gladys) si hrozně rád povídala. Získala jsem dojem, že nejsou svoji dlouho. Její manžel čekal, že brzy zdědí nějaký majetek, ale momentálně měli hluboko do kapsy. Žili vlastně jen z jejího skromného příjmu. Takových příběhů už jsem slyšela mnoho. Stěžovala si na to, že nemůže s kapitálem nakládat. Někdo měl kdysi zřejmě víc rozumu než ona! Jenže ona mohla ty peníze někomu odkázat – to jsem zjistila. Hned po svatbě sepsali oba manželé závěti, ve kterých odkázali svůj majetek jeden druhému. Velmi dojemné. Samozřejmě, až to Jackovi vyjde s tím očekávaným majetkem – to byl její věčný refrén, ale prozatím se museli opravdu uskrovnit. Bydleli dokonce až v posledním patře mezi služebnictvem. Takové nebezpečné místo, kdyby došlo k požáru, i když oni měli přímo před oknem únikové požární schodiště. Opatrně jsem se zeptala, jestli mají balkon, ty bývají obzvlášť nebezpečné. Stačí trochu strčit – však víte!

Přiměla jsem ji, aby mi slíbila, že na ten balkon nevstoupí. Řekla jsem jí, že jsem měla zlý sen. To na ni udělalo dojem – s předsudky se dá lecčeho dosáhnout. Byla to pěkná žena, měla světlou pleť a takový rozcuchaný uzel vlasů vzadu na krku. Velice důvěřivá. Opakovala svému muži, co jsem jí řekla, a já jsem si pak všimla, že se na mě jednou nebo dvakrát tak podivně podíval. Ten důvěřivý nebyl. A navíc dobře věděl, že jsem byla v té tramvaji.

Dělala jsem si starosti – hrozné starosti, protože jsem nevěděla, jak ho přelstít. Mohla jsem zabránit tomu, aby se jí něco stalo v lázních. Stačilo, abych utrousila pár slov, kterými bych mu dala najevo, že ho podezírám. Jenže tím bych jenom oddálila uskutečnění jeho plánu. Ne, došla jsem k závěru, že se musím pustit do odvážné hry. Jediná možnost byla nastražit na něj past. Kdybych ho mohla přimět, aby se pokusil ji zabít způsobem, který vyberu já – pak by se on prozradil a ona by byla přinucená čelit nepříjemné pravdě, i když by to pro ni byl ošklivý šok.“

„To jste mi vyrazila dech,“ ozval se doktor Lloyd. „Jaký plán byste mohla zvolit? Neumím si ho představit.“

„Nějaký bych vymyslela, žádné strachy,“ řekla slečna Marplová. „Jenže ten člověk byl na mě moc chytrý. Nečekal. Došlo mu, že ho podezírám, a tak udeřil dřív, než jsem si byla svou věcí jistá. Věděl, že další nehoda by mi byla podezřelá, a proto zvolil vraždu.“

Posluchači zalapali po dechu. Slečna Marplová přikývla a stiskla rty.

„Myslím, že jsem to vzala trochu moc zkrátka. Pokusím se vám vylíčit, k čemu přesně došlo. Cítím v sobě od té doby jistou hořkost. Připadá mi, že jsem tomu měla nějak zabránit. Prozřetelnost však nepochybně měla jiné úmysly. Já jsem každopádně udělala všechno, co jsem mohla.

Ve vzduchu viselo cosi podivně děsivého. Jako by nás všechny něco tížilo. Jako by se blížila nějaká rána osudu. Nejdřív to byl George, vrátný z haly. Pracoval tam léta a každého znal. Zánět průdušek a zápal plic. Čtvrtý den zemřel. Velice smutná záležitost. Byla to pro nás pro všechny opravdu rána. A navíc čtyři dny před Štědrým dnem. A pak jedna z pokojských – taková pěkná dívka – zhnisal jí prst a během čtyřiadvaceti hodin zemřela.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Mrazivé vraždy.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.