Přeložila Markéta Jansová

Originally published in the English language

by HarperCollins Publishers Ltd. under the title

My Lies, Your Lies © Susan Lewis 2020

Translation © Markéta Jansová, 2021

ISBN 978-80-249-4561-3

„Odcházím,“ řekl.

Nezvedla k němu hlavu a předstírala, že je plně zabraná do stránek před sebou. Slyšela tam to slůvko „tebe“, třebaže ho nevyslovil nahlas. Odcházím od tebe.

Zůstal stát ve dveřích, aby ji nechal na pochybách, zda to skutečně myslí vážně. Nebylo však o čem pochybovat.

K poměru se jí přiznal před dvěma týdny. Vůbec nic netušila, ale nejspíš to tušit měla. Ruply jí nervy, dokonce ho i udeřila, ječela na něj, že mu na nějakou lítost kašle, a poslala ho ke všem čertům.

Tehdy ještě zůstal, ale teď už doopravdy odcházel.

Nemohla se na něj podívat; bolelo by to. Nevěděla, jak to napravit.

„Nic mi nepovíš?“ zeptal se.

„A změnilo by se něco?“ opáčila s hlavou stále skloněnou.

Představila si výraz v jeho tváři, když si povzdychl, podrážděnost, strach, vinu. Nesnesla by pohled na jeho provinilou tvář, protože tím by se jen potvrdilo, že mu na ní záleží. V opačném případě by se na ni díval chladně, ale to nikdy nebyl jeho případ. Věděla, že jí nechtěl ublížit, kdepak, ale vzhledem k tomu, jak to mezi sebou měli…

Jeho zálet trval už pět týdnů.

Jen tolik času potřeboval k tomu, aby se rozhodl odejít z tohohle manželství a žít s její nejlepší kamarádkou.

Bývalou nejlepší kamarádkou.

„Holly chce jít se mnou,“ hlesl.

Další nemilosrdná kudla do zad, jedna horší než druhá. Chtěl si odvést jejich dospívající dceru.

Mohla něco takového dopustit? A měla vůbec na výběr?

Holly už se většinou rozhodovala sama za sebe, někdy matce vyloženě naschvál, jindy aby ji vydráždila nebo prostě jen otrávila.

Zdalipak alespoň jeden z nich tušil, že srdce se jí zlomilo už dávno předtím, než ty střepy vzali a drtili je dál?

Ačkoliv se Holly tvářila, jako by jí máma byla ukradená, záleželo jí na ní víc, než byla ochotná přiznat.

Jemu ukradená nebyla a nemuselo to takhle dopadnout, kdyby se mu svěřila se svými pocity a nepokoušela se s tou bolestí vypořádat po svém.

„Prosím, řekni něco,“ naléhal, „třeba jenom sbohem.“ Zjevně se zamyslel nad tím, co právě řekl, protože dodal: „I když to třeba neřekneš až tak slušně.“

Dokonce i teď, v téhle noční můře, z ní vyloudil úsměv. Skryla ho před ním, ale on ho beztak vytušil. Znali se tak dobře, že uměli leccos poznat a vycítit bez jediného slova či pohledu.

Když se k němu nakonec přece jen otočila, pocítila palčivou bolest, protože ho stále milovala. Byl to vysoký a mužný chlap s neodolatelným úsměvem a unavenýma tmavýma očima, v nichž se odrážela jeho laskavá duše. Když byli mladší, přezdívala mu Harry, protože jí připomínal Harryho Connicka Jr. „Jenom škoda, že neumím taky tak dobře zpívat,“ říkával. Nevzpomínala si, že by ho někdy nenáviděla, že by se díky němu cítila neúplná, že by na něj dokázala přestat myslet. Poznali se, když byli ještě hodně mladí, ale už tehdy si připadali dost vyzrálí, jak bývá u dospívajících zvykem, především u vysokoškoláků. Brzy se stali rodiči a ještě víc je to stmelilo. Podporovali se a chápali, že profesní ambice jednoho jsou stejně důležité jako sny druhého, společně zažili víc vzestupů a pádů, než si dokázala vybavit, a vždycky tu byli jeden pro druhého.

A najednou mělo být všechno jinak.

„Máš sbaleno?“ zeptala se a vzápětí té otázky litovala, protože sebou trhnul. Vážně mu nechtěla ublížit. Proč by někdo ubližoval někomu, koho miluje?

„Všechno už mám v autě,“ odpověděl.

„A Holly?“ Proč mi bere dceru? Proč chce Holly odejít s ním? Co to o mně vypovídá? O mně jako o matce a člověku?

„Už je skoro hotová,“ řekl.

Musela polknout nestravitelné sousto emocí, aby mohla promluvit. „Neumím si představit, jak bez tebe budu šťastná, ale ty s tím očividně nemáš problém.“

Zachmuřil se a nastal vzácný okamžik, kdy netušila, co se mu honí hlavou, třebaže jich poslední dobou přibývalo.

Opouštěl ji a ona se ho ani nepokoušela zastavit. Vycítila z něj pocity zmatku a viny – aby také ne, když spal s jinou ženou. A přirozeně se trápil, protože ani jemu nebyly všechny ty společné roky ukradené, a nejspíš čekal, že se za něj bude bít mnohem víc.

Mohl ji nařknout, že ho k tomu dohnala, ale neudělal to, protože to nebyl jeho styl. Nikdy nikoho neobviňoval ze svých chyb, ať už ho k nim vyprovokovalo cokoliv. Byl to slušný muž, žádný zbabělec, který hledal jen výmluvy. Leckdy to bylo i na škodu, protože často přebíral zodpovědnost i tam, kde nemusel.

Táta-superhrdina, pečující manžel, uznávaný šéf.

„Už ani nejsi naštvaná,“ konstatoval a tón jeho hlasu prozrazoval, že je uražený a dotčený zároveň.

Naštvaná ale byla a už jen pomyšlení, že je s jinou – zejména pak s tamtou –, ji pořád dopalovalo stejně, jako když na to před časem přišla. Tenkrát rozmlátila kdeco a vůbec nepochybovala o tom, že v příštích temných hodinkách toho bude ještě víc.

Bude to strašné usínat v prázdné posteli, neslyšet jeho klíče v zámku, nalévat víno jen do jedné sklenky, nemít si s kým popovídat nebo se podívat na film. Mezi přáteli odjakživa platili za stabilní pár a nikdo nečekal, že by se jim stalo něco takového. Manželství jim mělo vydržet navždy.

Vydrželo by, nebýt té nevěry…

Vydrželo by, kdyby ji podpořil, když se její svět rozpadal na kusy, když samu sebe vůbec nepoznávala a kladla si otázku, zda má život vůbec nějaký smysl.

Možná by ji podpořil, kdyby mu o tom řekla, ale neřekla, protože nemohla a nechtěla.

Někdy je to zkrátka příliš těžké.

A proto odešel.

PRVNÍ KAPITOLA

1968

Na škádlení našeho Mistra – (pana Michaelse, učitele hudby) – je nejlepší to, jak se při tom červená. Pomalounku, polehounku se mu to plíží zpod límce ven, jako nějaký uličník, který se nejprve potřebuje přesvědčit, kdo se dívá, načež se mu v celé své ruměné kráse rozpije po krku a tváři. Mistra to vždycky trochu omladí, přiblíží našemu věku, ale zase ne tak moc, aby vypadal jako nějaké nezkušené ucho. K tomu má daleko, protože se vyzná a hned tak ho něco nezaskočí, nicméně třída patnáctiletých děvčat, která touží upoutat jeho pozornost, mu rozhodně dává zabrat.

Není to vyloženě čahoun, přesto mu většina z nás nemůže hledět zpříma do očí – myslím, že by o to ani dvakrát nestál. Jsme příliš vyzývavé a zahleděné do sebe, a navíc se předháníme, která u něj zaboduje víc. Je si toho moc dobře vědom, ale nikdy se té hry neúčastní. Nejsem jednou z těch, které by po něm jen tak skočily – to žádná z nás, alespoň ne v tělesném smyslu slova. Jsou však holky, které se vůbec nežinýrují před ním odhalovat stehna, nebo se ho ptát, jestli mají nosit rtěnku, když se chtějí líbat s chlapcem.

„Věříte ve volnou lásku, Mistře?“

Za branami naší internátní školy je velký a vzrušující svět, v němž lidé čerpají sílu z květin a „hledají se“, jako by byli ztracení, a my víme pouze to, že mimo pracovní dobu je Mistr jedním z nich. Není to jen ledajaký chlapík v béžovém manšestru, který se pokouší krotit jiskru ve svých tmavě hnědých očích (často neúspěšně) – a zbožňuje hudbu.

„Už vám někdo řekl, Mistře, že vypadáte jako Andy Fairweather-Low?“

„Kdo?“ opáčí otázkou a my se hned bouříme, ale vzápětí nám dojde, že nás také jen škádlí narážkou na kapelu The Who.

Po frontmanovi z Amen Corner všechny šílíme, takže je to největší poklona, jakou od nás může Mistr dostat, i když já osobně si myslím, že vypadá spíš jako George Harrison. Vlastně vypadal, než si Harrison nechal narůst vlasy a plnovous. Mistr chodí vždycky hladce oholený, ale má tytéž ostře řezané rysy a působí stejně záhadně.

Jaká tajemství asi skrývá?

Daly bychom za ně cokoliv.

Mistr je totiž daleko zajímavější než kdejaká popová hvězda, protože je tady, je dosažitelnější, a dokonce snad k mání, a pak také proto, že populární hudba pro něj má stejnou váhu jako kterýkoliv jiný žánr. Náš předmět se jmenuje Porozumění hudbě, takže je to asi logické, i když si neumím představit, že by náš učitel z loňska, pan Maugham, byť jen zvažoval zařazení hitparád do svých hodin. Natož aby vzal kytaru nebo jiný nástroj a zahrál nám „Hey Jude“, při níž se s rozpuštěnými vlasy kroutíme do pomalého rytmu, jako bychom se ocitly na nějakém divokém večírku, nebo snad přechodovém rituálu.

S Mistrem pokaždé zabředneme do hlubokých rozprav nad písňovými texty pop music a řešíme, proč interpret použil zrovna tenhle nástroj a ne jiný. Někdy to postupně přehraje na piano a nechá nás zpívat sloky mimo kontext, a to se pak řehtáme tak, že někdo většinou zabouchá na zeď, abychom se ztišili.

S Mistrem máme vždycky poslední dvouhodinovku ve středu a nikdo si ji nenechá ujít, dokonce ani když je na programu klasika od dávno zesnulých skladatelů. Mistr nás svým výkladem o hudbě vždycky naprosto uchvátí, takže si pak připadáme jako děti zhypnotizované ukolébavkou. Umí nám přiblížit i temné, stovky let staré symfonie, které nám přehrává na piano a líčí, kdy a za jakých okolností partitury vznikly. Vypráví nám o jejich prvním uvedení v cizokrajně znějících městech, dokáže vyčarovat atmosféru tehdejších davů a potlesku, či případně fiaska a hanby. Těší nás historka o tom, jak Mozart skládal předehru k Donu Giovannimu v den premiéry, když měl příšernou kocovinu.

„Měl jste někdy kocovinu, Mistře?“ ptá se ho Mandy Gibbonsová troufale.

Mistr jí věnuje uličnický a naoko pohoršený pohled a všichni se dají do smíchu.

Jednou jsme napjatě poslouchaly, jak John Rutter pokukoval po holce Johna Tavenera, když spolu ještě chodili do školy, a chtěly jsme vědět, jak to dopadlo.

„Poprali se?“ ptal se někdo.

„Koho měla radši?“

„Jak se jmenovala?“

„V životě jsem o nich neslyšela.“

„Líbila se vám někdy něčí holka, Mistře?“

Podobné dotazy nechává bez povšimnutí; prostě mluví dál, jako by nic neslyšel. Nejspíš si myslí, že jsme všechny dětinské a pitomé, a taky že ano, ale na fyzickou touhu už jsme staré dost. Někdy si říkám, že v patnácti je touha asi nejsilnější, protože je to něco nového a čerstvě vyzrálé hormony jedou appassionatoa attacca. U řady dívek by se klidně mohly vymknout kontrole, zejména s ohledem na dobu, ve které žijeme – už jsem zmínila volnou lásku, po které prahne většina z nás. A nebýt přes týden zavřené ve škole, nepochybně bychom ji praktikovaly. Příval novot sledujeme zpovzdálí – někteří tomu říkají revoluce, jiní zase emancipace – tak či tak souzníme se všeobecným vzrušením, třebaže tomu ještě nedokážeme zcela porozumět.

Klidně se přiznám k volání touhy, které mi velí chodit na Mistrovy hodiny nahoře bez. O tom on samozřejmě neví, ani nikdo jiný. Ale potom v noci, když už všichni na internátě spí, si představuji, že to ví. Vždycky jsem z toho celá udýchaná, rozpálená a vzrušená a slibuji si, že příště se v těch představách odvážím ještě dál, ale nikdy na to nedojde.

Jsem panna. Žádného kluka jsem ještě ani nepolíbila, natož abych ho nechala sáhnout mi pod sukni nebo na prsa. Tricia Hillová, která spí na pokoji vedle mě, tvrdí, že už si leccos vyzkoušela s bratrancovým kámošem, když jednou přijel na víkend, a Mandy Gibbonsová, největší rebelka z nás všech, se jednou v pondělí vrátila do školy s tím, že se svým klukem dělala úplně všechno. Oči jí svítily a tváře měla v jednom ohni, takže nebylo těžké uvěřit, že skutečně nechala padnout první bránu odporu. A to ještě s někým, koho sotva znala! Znělo to tak odvážně a eroticky.

„Bolelo to?“ zajímá nás všechny.

Pokrčí rameny, jako by náhle dospěla, zatímco my jsme stále ještě pulci v rybníku života. „Trochu jo,“ připustí, „ale jen chvíli.“

„Líbilo se ti to?“

Odpoví se zasněným úsměvem na tváři: „Byla to nádhera.“ (Osobně si myslím, že to bolelo jako čert, ale nechtěla se s tím chlubit. A možná si to celé vymyslela, protože tou dobou už jsme všechny hltaly úryvky z Milence Lady Chatterleyové, odkud mohla bohatě čerpat inspiraci.)

„Sundala sis všechno, nebo sis nechala něco na sobě?“ ptá se Tricia.

„Styděla ses?“

„Co se dělo pak?“

„Co když jsi teď těhotná?“

„Uděláš to znovu?“

Máme tolik otázek a jsme tak nabuzené vším, co nám řekla, že netrvá dlouho a padne Mistrovo jméno. Vždycky to tak dopadne, ať už se bavíme o čemkoliv, všechno jako by byla jen předehra k povídání o něm.

Všechny jsme se shodly, že to dělal už nejmíň stokrát, takže bude dost zkušený. Jakmile o tomhle začneme, odmlčíme se, zavřeme oči a vidíme se s ním, načež propukneme v hlasité hihňání, když některá z nás začne hekat, jako by se to vážně dělo.

Nejsme jediné, komu se líbí. Některé z mladších učitelek si na něj také dělají zálusk, což je poznat z toho, jak se vždycky rozzáří, když jde kolem nich, a jak jsou celé hr do jakéhokoliv projektu, se kterým přijde. Některé s ním dokonce nepokrytě flirtují, jako například paní Blakeová, tělocvikářka, která se občas přidá k našim speciálním středečním hodinám, aby nás naučila kroky našich ženských tanečních idolů. Umí se vážně dobře hýbat, ať už na ploužáky jako je „Honey“ nebo živější skladby jako je „Jumpin’ Jack Flash“. Nikdo z ní nespouští oči, jenom já pozoruji Mistra a z jeho pohledu je zřejmé, že s ní spal. Dohání mě to k šílenství. Je vdaná a nemá na něj nárok. Chci, aby zakopla, pšoukla si, zkrátka udělala něco, čím by se ztrapnila a znechutila se mu. Toleruji jí to jen proto, že chválí moje taneční vlohy. Podle ní jsem jedna z nejlepších ve třídě, přirozený talent, a jestli v tom budu pokračovat, dostanu se mezi špičku.

„Že mám pravdu, pane Michaelsi?“ zeptá se Mistra, který se jen usměje ve smyslu „jistě“ či „rozhodně je nadaná“, ale jinak o mě ani nezavadí pohledem. Jeho chvála mě přirozeně těší, ale štve mě, že mi nevěnuje pozornost.

„To proto, že si potrpí na trochu jiný popík než my s paní Blakeovou,“ řekne moje kamarádka Joy, když si jí postěžuji, a má pravdu.

Co se populární hudby týče, Mistr uznává spíš Jimiho Hendrixe a Pink Floyd, takové ty macho kapely, u kterých se holky většinou štítivě oklepou a obrátí oči v sloup. Mně se to neprotiví a vždycky se bavím, když to hodí na točnu a směje se, zatímco ostatní nesouhlasně piští a hučí: „Ven! Ven! Ven!“ Všechny zbožňujeme jeho smích. Je stejně nakažlivý jako neštovice, ale léčit se nikdo nechce.

Jednoho dne pustí duchovní skladbu „The Gaelic Blessing“ a chce, abychom napsaly, co se nám při jejím poslechu vybaví. Podle mě je to celkem zvláštní volba, ale on už je takový, vždycky nám předkládá něco neotřelého a pak schraňuje naše reakce, jako by to byly noty, které posléze vkomponuje do připravované symfonie.

Jakmile je s tím hotov, požádá Prunellu Jonesovou, aby přečetla, co právě napsala, ale ta při každém pokusu hned vyprskne smíchy.

„To bude nějaká sprosťárna,“ vykřikne kdosi.

Popojde tedy k Tricii Hillové, kterou ihned vypískáme, když začne s tím, že si představila kostely, chóry a modlitební knížky.

„Tomu říkám objev,“ konstatuje Mandy Gibbonsová povýšeně a protočí panenky na znamení toho, že Trish je úplně blbá.

Trish vyhodí sešit a pero do vzduchu. „Tak se pochlub ty, když jsi tak chytrá!“ vyzve ji.

Mandy to v očích zajiskří a všechny hned víme, že přijde něco nehorázného, ale než stihne přečíst jediné slovo, Mistr řekne:

„Co ty? Co sis představila?“

Jsem zaskočená a nadšená, že se mě zeptal, a zároveň se mě zmocňují rozpaky a nervozita, protože cítím silnou potřebu ho ohromit, třebaže tuším reakci ostatních děvčat. A tak si zastrčím pramen blond vlasů za uši (na Mistrovy hodiny je nosím rozpuštěné) a začnu: „Viděla jsem sebe, jak nad rozkvetlou loukou plachtím vzduchem jako pták,“ čtu nahlas. „Jako lehounká balerína jsem shlížela dolů na květiny a trávu, pak vzhůru ke slunci, a nakonec přes moře k andělům, kteří mě zvali mezi sebe.“

Pár holek mi kupodivu tleská, ale většina se dusí smíchy, zatímco Mistr řekne jen: „Výborně.“

Nedívá se na mě však, a tak si říkám, zda to myslí upřímně.

Rozladí mě to a připadám si opomenutá, ale pak se utěším vzpomínkou na chvíli, kdy se na mě díval. Hrály jsme pozemní hokej na horním hřišti a já jsem se k němu o přestávce ohlédla přes celé hřiště až k hlavní budově. Nevím jistě, jestli jsem se k němu otočila proto, že jsem cítila jeho pohled v zádech, nebo to byla jen náhoda, že zrovna stál v rohovém okně a díval se na mě, když jsem se ohlédla. Neodvrátil se, a když se naše pohledy setkaly, náhle mi nebyla ani zima na nohy, ani jsem nebyla tak udýchaná.

Myslím, že právě tehdy se pro mě jeho hodiny staly skutečným vrcholem celého týdne. Po zbytek času jsem kolem něj jen kroužila jako můra a vábilo mě to k němu tak silně, že jsem se pak každé středeční odpoledne nechala spálit vlastní touhou.

Dnešní příchod na hodinu provází vzrušené očekávání nás všech, protože nás čeká popový dýchánek, jak tomu s oblibou říkáme, a některé z nás přinesly nahrávky, které si přes víkend koupily.

Večer předtím jsme se na intru sázely, co z toho se mu bude líbit, a co naopak ne.

„Sázím šilink, že si zamiluje ‚People Got to Be Free‘ od Rascals nebo ‚Stone Soul Picnic‘ od Fifth Dimension.“

„Sázím šestipenci, že ‚Mony Mony‘ nebo‚ Sunshine of Your Love‘ od Cream se mu nebude líbit vůbec.“

Ohledně „Sunshine of Your Love“ jsou úplně vedle. Jakmile jsem ji na gramofonu u našich slyšela, věděla jsem, že si ji zamiluje. Mí rodiče jdou s dobou. O víkendech se u nás schází jejich přátelé v zářivě barevných kaftanech a s umělými kytkami ve vlasech. Rozlezou se po domě a potom kouří trávu, pijí kořalku nebo usrkávají koktejly. Debatují o Vietnamu a kriketu a snaží se přijít na způsob, jak změnit svět. Moje máma pracuje jako státní úřednice na seniorní pozici a přes týden píše ministerské projevy, zatímco táta je právník přes daně a finance. O víkendech se z nich stávají hipíci, kteří se nechávají pohltit přesně těmi kapelami, které má Mistr v oblibě, a proto vím, že ho „Sunshine of Your Love“ dostane.

Druhý takový učitel skutečně ve škole není. Vnímáme ho spíš jako kamaráda než jako někoho, kdo nás má učit a usměrňovat. Nikdy nikoho neokřiknul, dokonce ani když si některá z drzejších děvčat řekla o pusu výměnou za smysluplnou odpověď na jeho dotaz. Vždycky jen legračně pozvedne obočí, jako by dělal, že nic neslyšel, ale ta červeň na krku ho přece jen prozradí. Právě proto to děláme, abychom vyprovokovaly ten výmluvný projev rozpaků, který je pro řadu z nás jasnou známkou toho, že nás touží políbit.

Hodina začíná, ale to ještě netuším, že si dnešní lekci budu pamatovat už navždy. Nejsem to já, nýbrž Mandy Gibbonsová, kdo pozmění hudební kulisu k dívčím láskám a nepravděpodobným snům. Přinesla nahrávku „Young Girl“ od Garyho Pucketta and the Union Gap. Vyšla teprve před pár týdny, a tak si ji dnes s Mistrem pouštíme poprvé, přičemž všechny tajně věříme, že tou mladou dívkou v písni jsme my.

Nemůžeme se dočkat, až Mandy sundá papírový přebal a položí desku na točnu. Mistr ji poctil možností zahájit tenhle obřad, aby si mezitím mohl sundat manšestrové sako a přehodit ho přes opěradlo židle.

Mandy opatrně přiloží jehlu na rotující kotouč, potom v napjatém očekávání poodstoupí a ta dvě magická slova – Young Girl – se nahrnou do třídy v celé své tragičnosti a vášni, že Mistr skloní hlavu. Pozorujeme ho a čekáme, až se dostaví ruměnec, protože víme, že to přijde, a nemýlíme se. Zcela nečekaně však pohledem zbloudí ke mně. Cítím, jak mi zběsile tluče srdce, když mi píseň napovídá, abych utekla z jeho myšlenek, protože jeho láska ke mně je za čárou. Jsem moc mladá a on musí utéct. Cítím vzrušení, silné a osudné, zatímco vládnu všemi ženskými zbraněmi.

Zdalipak si děvčata něčeho všimla? Tančí a dívají se na něj, nikoliv na mě. Já netančím, jen sleduji, jak se odvrací jakoby zpomaleně.

Když píseň dohraje, všechny napjatě čekáme, co nám řekne o tom muži, který se pokouší odolat svodům výrazně mladší dívky.

Neříká však nic. Tleská a v očích mu hraje pobavení, jako by připouštěl, že pochopil náš žert, ale nachytat se nenechá a je načase vybrat další skladbu.

Tricia Hillová předstoupí s albem kapely Turtles, které si půjčila od starší sestry. Nijak zvlášť to nevnímám, protože jsem příliš rozrušená tím, jak se na mě Mistr díval během „Young Girl“. Nemůžu se z toho vzpamatovat. Pro něj už je to minulost, mluví o The Turtles a všechny rozesměje svým marným pokusem přehrát jednu z jejich písní na piano. Občas to dělá, i když všechny víme, že chybuje schválně. Vždycky tímhle způsobem odlehčí situaci, když zavládne chaos, nebo se flirtování začne vymykat kontrole.

Většinou to zabere a dnešek není výjimkou. Umí nás oblafnout stejně hladce, jako brnká na kytaru, a stejně obratně, jako mu kmitají prsty na flétně. My jsme jen nevinné, prosté noty na základní partituře; jeho komičnost a šarm jdou ruku v ruce s vytříbeností, kterou si mylně přivlastňujeme. Myslíme si o sobě, bůhvíjak nejsme chytré a neodolatelné, ale podle mě v nás vidí jen holky s poblázněnými hormony a nebezpečnými sny. Mluví, zpívá, směje se a má nás omotané kolem prstu. Do konce hodiny už se na mě nepodívá, dokonce ani když ho žádám, aby nám řekl něco víc o albu Days of Future Passed od Moody Blues. Vím, že mu imponuje něco z tvorby Justina Haywarda, orchestrální skladby s prvky rocku, a já o tom můžu docela zasvěceně mluvit, protože naši tomu také dost fandí. Hodně toho pochytím, když to doma rozebírají.

Mistr sice vítá změnu tématu, ale nepodívá se na mě, a tak tu sedím zkroušená, zmatená a trochu i naštvaná. Píseň Garyho Pucketta nás sblížila a vím, že on to cítil stejně, ale teď dělá, jako by se to nestalo.

Ve své mladosti jsem si nedokázala jeho zarputilý nedostatek zájmu vyložit, ale nakonec jsem na to přišla. Teď se musím při vzpomínce na ty časy pousmát. Rané vzpomínky jsou vždycky to nejkrásnější, nejvzrušivější; sladký bubínek zamilované písně předtím, než se dostaví orchestr, jenž v temné vřavě rozehraje vše, co má následovat.

DRUHÁ KAPITOLA

Joely seděla ve vlaku na cestě z Londýna a stále ještě nevěděla, co si od cílové stanice slibovat. Snažila se na to moc nemyslet, třebaže bylo mnohem příjemnější – a asi i zdravější – předjímat, co bude, než se nimrat v minulosti. Ještě lepší, alespoň prozatím, by bylo ukrátit si chvilku fantazírováním o tom pohledném chlápkovi, který seděl naproti.

Dobrý pokus, ale ve vteřině byla myšlenkami zase zpátky u Calluma, manžela, který ji opustil před dvěma týdny.

Doopravdy odešel.

Nikdy by si nepomyslela, že to skutečně udělá. V jejich manželské pouto věřila natolik, že si tu možnost zkrátka ani nepřipouštěla.

A nejspíš ani on.

„Copak je to za zakázku, že o ní nechceš nikomu říct?“ zeptal se jí, když se včera stavil u ní doma a odemkl si svým klíčem, jako by tam stále bydlel. Jeho tmavohnědé oči prozrazovaly pobavení, jemné popíchnutí; ujištění, že to nikomu neřekne, když ho zasvětí. Nic jiného v nich neviděla, i když navzdory všemu doufala, že tam přece něco je. Proč by se od ní jinak nedokázal držet dál?

*

Věděla, že si připadal odstrčený, když se mu odmítla svěřit s novou zakázkou. Zdaleka však ne tak odstrčený jako ona, když teď žil s jinou ženskou. Byl to jeden velký omyl a nedokázala uvěřit, že mu to nedocházelo. A i kdyby ano, na skutečnosti to nic neměnilo. Jednoduše se vzdal jejich milovaného domova, který si vybudovali v malebné čtvrti Artesian Village v Notting Hillu, a dal přednost životu v industriálním Hammersmithu s Martou. Zjevně teď tedy preferoval Martinu společnost, Martino tělo, Martinu lásku, Martino všechno. V jeho životě získala tak zásadní roli, že dvacet let manželství odložil jako knihu, která sice byla záživná, nicméně dospěla k brzkému a nevyhnutelnému konci.

Opravdu to viděl takhle?

Netřeba říkat, že s Martou už se nekamarádily. Callum byl však i nadále láskou jejího života a zatím netušila, jak ho z toho postu vyšoupnout. Jakmile jí oznámil, že odchází, tíha bolesti a smutku ji doprovázela na každém kroku. I dýchat bolelo. Nic z toho samozřejmě nevěděl, protože na sobě nedala znát, jak moc ji děsí budoucnost bez něj. Měla svou hrdost a zbyteček sebeúcty – a teď i novou zakázku.

„Nerozumím tomu,“ řekl, „proč to musíš tutlat? Je to nebezpečné?“

Joely popošla ke stolu, který si nechali vyrobit na zakázku, aby jim pasoval do kuchyně, a u kterého se scházeli se svými rodinami o svátcích a narozeninových oslavách; jejich dcera na něm psala úkoly a často na něm úřadoval i Callum, když Joely potřebovala klid na práci v jejich sdílené pracovně. Vzala hrnek, do kterého si nalil kávu, když přišel, a opláchla ho.

Otočila se čelem k němu. Ještě pořád seděl u stolu s nechápavým výrazem ve tváři. Působil až moc přítomně, zabydleně, jako by nikdy ani neodešel. Ruce měl volně sepjaté před sebou, velké a mužné ruce, ani krásné, ani souměrné, prostě jeho ruce, které drtila u porodu Holly, které si ji k sobě přivinuly o svatebním dnu, uměly ji vzrušit tolika různými způsoby, hladily ji a utěšovaly, když se hroutila z otcovy smrti. Teď najednou jako by nevěděly, co se sebou, a možná zvažovaly návrat zpátky k ní, když ve skutečnosti jen odpočívaly před odchodem zpět k Martě.

Představila si je na Martině kůži, na jejích vlasech a tváři…

Jak to, že už samotná představa tak bolí? Jako by jí někdo rozdělal oheň v těle a neustále do něj přikládal. Už tak příšernou skutečnost ještě přiživovala její zrádná mysl.

„Co tady chceš?“ zeptala se. Doufala, že z jejích mechově zelených očí vyčte jen netrpělivost a možná i náznak toho, že ji zdržuje. Mám práci, na tohle vážně nemám čas. Polodlouhé, pískově světlé vlasy měla neúhledně svázané do gumičky a tvář měla celou napjatou. Nezastihl ji zrovna v nejlepším, ale to už teď bylo jedno.

„Holly se zmínila o tvé zakázce,“ vysvětlil, „a já si řekl… Totiž, nechápu, proč jí o tom nechceš nic říct.“

„Klient si žádá naprostou diskrétnost, což hodlám respektovat,“ řekla. „To jako producent nadmíru citlivých dokumentárních filmů jistě chápeš. Tak, smím ti teď připomenout, že už máš nový život? Tenhle jsi opustil, vzpomínáš? Vyprovoď se laskavě ke dveřím a počítej s tím, že příště už budou vyměněné zámky.“

Tvářil se zaskočeně a ublíženě. „Nemusí to být takhle,“ namítl. „Myslel jsem, že zůstaneme přáteli.“

Jsou všichni muži tak naivní a hloupí?

Odvrátila se od něj a vypla kávovar.

„Vracíš se k reportážím?“ zeptal se. „O tom ta zakázka je? Zůstaneš v utajení nebo tak?“

Málem ji to rozesmálo. Moc dobře věděl, že kariéru zpravodajky už má za sebou a že se velice dobře chytla v oblasti ghostwritingu, takže to byl jen chabý pokus, jak z ní vymámit odpověď.

Uběhlo několik minut, načež stále ještě otočená zády k němu řekla: „Zítra odjíždím a zatím nevím na jak dlouho. Budu na telefonu, kdyby něco, ale o Holly se jistě bát nemusím, když bude s tebou.“ A s Martou, nedodala už, protože to by bylo až moc těžké. A když to u nich Holly nebude vyhovovat, půjde k babičce, Joelyině matce. Má tam vlastní pokojíček, mezigenerační nejlepší kámošku, a navíc to má blíž do školy.

Když se Callum zvedl k odchodu, viděla jeho odraz v okně a poznala, že pátrá po způsobu, jak to všechno dát do pořádku. Na otevřené konce si nikdy nepotrpěl, měl ve zvyku věci napravovat, zejména pak ty, které sám rozbil. Každý mu hned všechno prominul: kolegové, rodina, přátelé, nikdo nikdy nepochyboval o tom, že je ranil neúmyslně, protože nebyl z těch, kteří by záměrně působili bolest. Dokonce ani poměr s manželčinou nejlepší kamarádkou nebyl myšlený tak, aby Joely ublížil. To ani v nejmenším. Nejspíš mu to došlo až poté, co se provinil. Tak to většinou chodilo, no ne? Uspokojit neukojitelnou touhu a s následky se vypořádat později.

Ano, přesně tak to bylo.

„Joely,“ začal opatrně.

„Proboha, Callume!“ utrhla se na něj a vzala příchozí hovor, i když asi neměla.

„Ano, tady Joely. Fajn, díky, a ty?“

Volal jí vydavatel, od něhož měla zadanou novou zakázku. Zatímco mluvila, cítila na sobě Callumův zvídavý pohled, takže půlku hovoru ani nevnímala.

Když konečně hovor ukončila, odložila telefon a otočila se. Callum už držel kabát, ale k odchodu se stále neměl.

„To bylo kvůli té nové zakázce?“ zeptal se.

„Ano, když to musíš vědět.“

Přikývl, chvilku počkal, a když se nakonec smířil s tím, že víc už z ní nedostane, vyloudil alespoň úsměv. „Tak snad to půjde hladce,“ řekl a po několika dalších trapných minutách odešel.

Z okna vlaku sledovala pole a živé ploty, které ji zbrkle míjely, a byla vděčná, že lidé nevidí člověku do hlavy ani do srdce. Nechtěla na sobě nechat znát, s jakou radostí opouští Londýn, a zároveň pociťuje zoufalou touhu se tam vrátit.

Vlak se vnořil do tunelu a z oken se stala zrcadla. Zírala na svůj přízrak v odraze a nejspíš viděla totéž, co většina ostatních. Obyčejnou, neškodnou ženu na špatné straně čtyřicítky s jemnými medovými kadeřemi a popraškem pih na nose.

Callum o ní tvrdil, že je krásná. „Když tě obejmu,“ říkával, „mám pocit, jako bych držel neuchopitelné, protože nikdo nemůže polapit něco tak éterického a kouzelného, ale přece tě mám.“

Uměl být velice romantický, i když leckdy neoriginálně, drahoušek Callum.

Jakpak o ní asi mluví teď, jinak než jako o své bejvalce? Mohl by třeba říct, že jednoduše rozevřel náruč a ona odletěla pryč, jak bývá u éterických bytostí zvykem. Kdepak, takhle poetický už asi nebude. Nejspíš o ní nemluví vůbec; Marta tohle téma jistě nevyhledává.

Jaký je to pocit držet Martu v náručí? Zdalipak se mu do ní vůbec vejde? Nebuď jedovatá, Joely. Marta nebyla vysloveně tlustá, jen dobře stavěná, s širokými rameny a silnými stehny. Byla přitažlivá takovým tím živočišným způsobem, takže to bylo jako objímat strom? Nebo menší kamion?

Ničemu to nepomůže, když se do ní budeš navážet. Vybral si ji; ty ses ho ani nepokusila zastavit, tak se s tím budeš muset smířit. Stejně jako se vším ostatním.

Když vlak vyjel z tunelu, mohla zase sledovat ubíhající svět za oknem, který mizel daleko do minulosti. Hnal se tam podobně jako její život, její manželství a sny. V jeden okamžik ho měla před sebou, a pak najednou zmizel.

„Promiňte, smím vám něco přinést z bufetu?“

Joely sebou škubla. Pohledný muž odnaproti na ni upřeně hleděl a zjevně čekal na odpověď.

„Hm, ne, nic. Díky,“ zakoktala.

Usmál se a razil si cestu do sousedního vagonu. Byl to vysoký chlapík sportovní postavy v černých džínsech a slušivém tričku, které jako by vypadlo z módního časopisu zároveň s ním. Nadávala si, že mu neřekla o kávu, kterou potřebovala jako sůl. Teď už si ji nebude moct dát vůbec.

Místo toho však mohla pár minutek nerušeně fantazírovat o tom, jak se do Londýna vrátí s tímhle pohledným cizincem a představí ho jako svého nového šamstra (úplně slyšela, jak se Holly ošívá, „takhle už nikdo nemluví, ty mimoňko!“). Bude zářit štěstím jako nevěsta po exotických líbánkách plných sexu a už si ani nevzpomene na sprostý podraz, který na ni její bývalý manžel a bývalá nej kamarádka ušili, protože si teď užívá daleko lepšího života.

Ano, to byla přesně ta fantazie, která jí mohla pomoct uniknout od vlastního dílu viny, jež přispěla k rozpadu jejich manželství, protože o tom ještě nepadlo ani slovo.

Taky by ten čas mohla využít k procházení rozličných scénářů, které by mohly v následujících týdnech vyvstat. Z nové zakázky strach neměla, spíše naopak, těšila se na ni a byla vděčná, že přišla jako na zavolanou, protože nutně na něco potřebovala zaměřit svou pozornost. Jen škoda, že zlomené srdce si vezla s sebou, nemohla ho nechat doma v kredenci ani ho zakopat pod zem, aby ho někdo náhodou objevil o pár generací později.

V záchvatu zoufalství a naprosté pitomosti ještě před odjezdem napsala Callumovi zprávu: Řekla jsem Holly, ať mi zavolá na mobil, kdyby něco. Kdybys náhodou přišel k rozumu, zatímco budu pryč, tak počítej s tím, že už je pozdě. Budeš se muset spokojit s kníratou Martou.

Poslední dvě věty nakonec neposlala, nicméně ji na vteřinku uspokojil pohled na ně, dokud si ovšem neuvědomila, jak je ubohá. Ačkoliv nebýt toho, že Marta vysolila balík za řadu sezení na elektrolýze před pár lety, ten knírek by měla.

A tlustá byla, ne že ne.

Ale jdi ty, Martičko, vůbec nejsi tlustá. Jsi hezky tvarovaná, holka k nakousnutí, a to se chlapům líbím – a na kotníky se ti rozhodně dívat nebudou.

Byla jí tak báječnou nejlepší kamarádkou, která se nezdráhala přikrášlovat pravdu, jen aby se Marta cítila dobře.

Callum jí odepsal: Povíš mi, kam jedeš? Jsi v pořádku?

Neodpověděla mu, zejména proto, že ho chtěla udržet v nejistotě, obavách, pocitu viny a celkovém zhnusení nad sebou samým za to, že rozbil jejich domov a sebral jí dceru.

„Bude lepší, když půjdu,“ povzdychla si Holly, když za ní Joely v den jejich odjezdu zašla do pokoje a požádala ji, aby zůstala. Nezdálo se, že by jí věnovala velkou pozornost. Sluchátka si nechala na uších, kufr už měla napůl sbalený a byla pevně rozhodnutá.

„Ale proč? Tady jsi doma. Jsem tvoje máma.“

Holly se otočila a pohlédla do zrcadla na svou půvabnou mladou tvář, na mandlové oči, široce vykrojená ústa a hedvábné blond vlasy přehozené přes jedno rameno. Tolik vytříbené krásy v tak raném věku. Joely však věděla své. Třebaže si o sobě Holly myslela, bůhvíjak není zralá a světem protřelá, v jádru byla pořád ještě dítě.

„Skutečně?“ zeptala se Holly a nadále se dívala jen na sebe.

„Holly, no tak…“

„Bude lepší, když půjdu k tátovi.“

Joely přemítala, čím si svou dceru tak odcizila, kam se poděla blízkost, kterou považovaly za samozřejmost, společné hihňání, půjčování oblečení a důvěrné hovory dlouho do noci. Teď k ní marně hledala cestu.

„Jak to mezi námi můžu napravit?“ zeptala se Joely, protože nechtěla, aby odešla takhle.

„To se ptáš ty mě? Na to se zeptej sama sebe?“ Občas na ni šla pěkně zostra. Zhýčkaná a namyšlená puberťačka, která ještě netušila, jak snadné je lidi ranit. Snad proto, že sama byla raněná.

„To už by stačilo, Holly,“ vložil se do toho Callum, když se objevil ve dveřích.

Holly rozhodila rukama. „Najednou jsem ta špatná, když ve skutečnosti za všechno může ona. Jako bychom přestali existovat, nezáleží na nás!“

„Řekl jsem už dost. Máma tě má ráda a budeš jí chybět, tak se k ní chovej hezky, než odjedeme.“

Holly se zachmuřila. „Od tebe to sedí, ale budiž,“ utrousila.

Když Holly později čekala v autě, Joely se obrnila hrdostí, aby při pohledu na Calluma potlačila slzy, přičemž stále nemohla uvěřit tomu, že to skutečně udělá. Patřili k sobě; jistě to cítil stejně silně jako ona. Prožili toho spolu tolik, jejich fotoalba by mohla vyprávět, nehledě na všechny ty sny, které si ještě nestihli splnit. Brzy přijde na to, že udělal pěknou hloupost. Marta mu nebude masírovat bolavá záda. Nebude mu stříhat nehty na nohou a bude se jí protivit jeho dávivé chrchlání po ránu. Už teď se neshodli ve vztahu k Francii a vínu – Marta upřednostňovala Španělsko a pivo. Která ženská holduje pivu? Rozhodně ne taková, kterou by si vybral Callum.

Možná ho nikdy tak úplně neznala.

„Tak už pojď, tati,“ volala na něj Holly z auta.

Snažil se zachytit Joelyin pohled, a tak se raději otočila k odchodu. Od břehů jejich překrásného domova už se vzdalovalo příliš mnoho lodí, a tak nechtěla přihlížet tomu, jak odplouvá další.

Teď už bydlel v Martině edvardiánském řadovém domku na konci Ravenscourt Park ve čtvrti Hammersmith, kde Joely s Martou strávily hodiny, dny a týdny debatami o tom, proč má Marta takovou smůlu na muže. Joely jí byla stále nablízku, v těžkých chvílích přispěchala s krabicí kapesníků, sbalenou taškou na noc a ramenem, na kterém se mohla kdykoliv vyplakat. Přinášela s sebou víno, pivo i vodku a nabídla jí veškerou svou podporu a pomoc.

Věděla, že Marta by vraždila za někoho, jako je Callum. Nechávala se slyšet, že by dala cokoliv za muže, který je tak úspěšný, citlivý, smyslný a mužný jako manžel její nejlepší kamarádky.

A teď ji připravila nejen o něj, ale i o dceru. Uvolnila pro Holly celé podkroví, aby si tam mohla zvát kamarádky a píchat drogy. (Drogy jí sice nepovolila a Holly o ně také dosud nejevila zájem, ale mohlo to přijít kdykoliv, a jak si s tím taková Marta poradí?)

A vůbec, jak si poradí bez nejlepší kamarádky, které si vždycky mohla vylít srdce a která trochou dobrého pití, lásky a smíchu odháněla noční můru, která jí nedala spát?

Sotva auto odjelo od baráku, ozval se jí Callum, aby se ujistil, že je v pořádku. Nemohl dojet dál než na konec ulice. Potom zavolala Holly a omluvila se, zřejmě na Callumův popud, že byla tak protivná, ale přinejmenším zněla, že to myslí upřímně. Pár minut nato volala Marta, které už to však Joely nezvedla.

Žádné další hovory ten den nebrala, až teprve ráno, když ji konečně zastihla máma. Stála v kuchyni a zírala na netknutou sadu snídaňového nádobí jako nešťastná, vyjukaná Zlatovláska.

„Psala mi Holly,“ řekla matka mírně, „takže už vím, že na to došlo. Jsi v pořádku? Ovšemže nejsi. Řekl něco, než odešel?“

„Ani ne.“

„Mám zajít? Můžu se zdržet pár dní nebo i déle, když budeš chtít.“

Joely zaštípaly v očích slzy. Máma vždycky byla její nejlepší kamarádka, tak proč mrhala časem s Martou? „Není třeba,“ řekla. „Stejně bychom se ničeho nedobraly jako posledně…“

„Nechce se mi tě nechávat samotnou.“

„Budu v pořádku, vážně.“ To sotva, když zrovna měla sto chutí jít si hodit mašli, ale máma byla činorodá žena. Marianne Jensonová už sice odešla do penze, ale tahle bývalá na výsost oblíbená a šmrncovní ředitelka základní školy stále pracovala na částečný úvazek jako obchodní zástupkyně pro prémiovou realitní agenturu, která se specializovala na zprostředkování prvotřídních nemovitostí. Byl to nemilosrdný byznys, takže se musela pěkně otáčet.

Matka si povzdychla: „Vím, že ti je hrozně, ale upřímně si myslím, že ještě není všechno ztraceno. Však on se umoudří, uvidíš.“

Bylo to od ní tak oddané a milé. Typická slova rodiče, který se také trápí, což je pochopitelné, když jeho vlastní dítě trpí.

„A když ne?“ zeptala se Joely břitce, protože vlídnost jí nešla přes pusu. Odkdy je běžné zraňovat vlastní matku? Nejdřív Holly ublížila Joely, která teď totéž provedla své matce…

„Chce to čas, ale nakonec to přejde,“ konejšila ji matka.

Tak otřepaná fráze. Něco tak příšerně necitelného by od své matky rozhodně nečekala. „Jako v případě tebe a táty?“ vmetla jí a hned toho litovala, protože to si máma nezasloužila. „Promiň,“ připojila dřív, než máma stihla odpovědět.

„Táta zemřel, to je něco jiného.“

Ano, bylo to jiné. Žádné odvrhnutí, pouze příšerný zármutek nad tím, že odešel tak brzy, a prázdnota, kterou už nedokázalo nic zaplnit a někdy se rozpínala do takové šíře, že byla skutečně neúnosná… Nikdo ji nepřipravil na to, že s ní ztráta otce zamává tak, že udělá věci, pro něž neexistuje omluva.

Co by za to teď dala, kdyby byla na cestě za otcem a věděla, že ji už nejspíš čeká na nádraží, kam přijel s hodinovým předstihem, aby ji nepropásl. Jakmile by ji spatřil, zakřičel by: „Ha! Ha!“ a objal by ji tak, že by hned zapomněla na všechno zlé a cítila by se milovaná a schopná zvládnout cokoliv na světě, protože je tu pro ni.

V očích ji zaštípala sebelítost, a tak raději rychle zamrkala a pohlédla na telefon, který jí začal vyzvánět. Když zjistila, kdo volá, zacukal jí úsměv na rtech a bylo po chmurách, takže ihned hovor přijala.

„Čauky. Máma říkala, že už jsi vyrazila na svou záhadnou misi.“

Joely se musela smát. Bratr Jamie pro ni byl výjimečný, stejně jako otec pro ně všechny. „V tvém podání to zní dost napínavě.“

„A není to snad?“

„Ani trochu. Jak je?“

Nasadil falešný irský přízvuk. „My jsem tu všichni v pohodě. Clare s dětma tě pozdravují a všichni chceme vědět, kdy se zase ukážeš.“

Za bratrem do Dublinu jezdila moc ráda, a Callum jakbysmet. „Přijedu, hned jak dokončím tuhle práci,“ slíbila. „Ozdravná kúra u tebe mi přijde vhod.“

„Nápodobně. Jak to teď vlastně vypadá s Callumem?“

Obrnila se a řekla: „Tak nějak spolu mluvíme, ale už je definitivně s ní.“

Jamie si povzdychl. „Pořád si myslím, že mi tu něco uniká, protože to jinak vůbec nedává smysl. Určitě nechceš, abych si s ním promluvil?“

Joely zavřela oči. Už se jí nabízel několikrát, a třebaže by kolikrát uvítala, aby něco napravil, nebylo fér ho do toho zatahovat. „Jsi úplně stejný jako táta,“ řekla mu a pocítila tíhu na srdci, „asi proto tě všichni tak zbožňujeme.“

„No, každopádně jsem tu pro tebe, kdyby něco, a nezapomeň se ozvat z té tvé ilegální mise. S Clare umíráme zvědavostí, pro koho budeš pracovat tentokrát. Prý jsi to neřekla ani mámě.“

To nebyla tak docela pravda. Uvědomila si totiž, že máma by si o ni akorát dělala starosti, kdyby netušila, kde bude její dcera trávit příštích několik týdnů, a tak se s ní podělila o nezbytně nutnou sumu detailů. Joelyinu důvěru tedy nezklamala, pokud se ovšem Jamie nepokoušel o dvojitý podraz. Ale co, byla jen ráda, když věděl tolik, co matka.

Když po dalších několika příslibech brzkého setkání hovor ukončili, zkontrolovala příchozí esemesku, kterou obdržela během hovoru. I když nečekala, že by jí psal Callum nebo Holly, nedokázala potlačit zklamání, když viděla, že to není ani od jednoho z nich. Trochu jí to však přece jen zvedlo náladu.

Ahoj, jen se ujišťuji, že přijedeš na čas a opravdu zůstaneš přes noc. Ráno tě s radostí dopravíme, kam budeš potřebovat. Těším se na tebe a nemůžu se dočkat, až mi povíš o té nové práci. Pro koho je to tentokrát? A.

TŘETÍ KAPITOLA

Konečně někdo, koho Joely nikdy neměla problém nazývat kamarádkou. Andee Lawrencová v nádražní hale prohledávala lavinu cestujících a vypadala přesně tak úchvatně, jak si ji Joely pamatovala. Co na tom, že se neviděly dobrých deset let a každá zakotvila na opačném konci země, takže si nemohly být nablízku během klíčových milníků svých životů. Podstatné bylo, že zůstaly ve spojení, protože Joely si ani neuměla představit opak.

Usmála se, jako by na srdci neměla ani škrábanec, postavila tašky na zem a vrhla se Andee do náruče. Bože, tak ráda ji viděla, skoro ji až překvapilo, jak moc.

„Vypadáš báječně,“ řekly zároveň, zasmály se a zkusily začít znovu: „Ráda tě zase vidím.“

Připomnělo jim to, jak nezřídka řekly totéž současně, a tak se objaly znovu a vychutnávaly si ten okamžik, kdy léta odloučení ustoupila přirozené souhře, která je kdysi svedla dohromady.

„Ani netušíš, jakou jsem měla radost, když jsi napsala, že přijedeš,“ řekla jí Andee a chopila se většího ze dvou Joelyiných zavazadel. Byla o pět čísel vyšší než Joely a vyzařovalo z ní nenucené kouzlo a klid. „Tebe by měli dávat na předpis,“ říkávala jí Joely, když byla Andee ještě detektiv konstábl u metropolitní policie a Joely se pokoušela prosadit jako novinářka v rubrice krimi u uznávaného tisku. Vztah policie a médií byl vždycky dost ošemetný a v případě Joely a Andee to zpočátku nebylo jiné, ale potom se během trýznivého pátrání po pohřešovaném batoleti sehrály natolik, že se začaly jedna druhé svěřovat, a dokonce se jim podařilo zatknout únosce. Staly se z nich kamarádky a na konci těžkého pracovního dne vyrážely na skleničku, u které si nezřídka předávaly informace, s jejichž pomocí pak Andee rozlouskla případ a Joely získala exkluzivitu.

„Auto mám támhle vzadu,“ řekla Andee a ukázala daným směrem, „je to jen kousek. Cítíš se dobře? Nepřipadala ti ta cesta nekonečná?“

Joely pozvedla obočí. „Zvládla jsem se zabavit a okna ve vlacích se teď musí zamykat, takže jsem ani nemohla vyskočit za jízdy.“

Andee na ni pohlédla úkosem.

Joely jí to oplatila. „Jenom žertuji,“ ujistila ji a vtom s ní zacloumal náhlý poryvu větru, když vylezla z nádraží.

„Seznámíš mě s Graemem, zatímco budu tady?“ dotazem na Andeeina partnera se s vlasy přilepenými na ústech snažila překřičet fičení.

„Později,“ křičela v odpovědi Andee a přidržovala si šálu, která se postupně měnila v oprátku. „Těší se, až tě pozná, když už toho o tobě tolik slyšel.“

Joely se zašklebila a raději nechtěla vědět, co přesně mu o ní řekla, protože by to mohlo zahrnovat i binec v jejím soukromém životě. Jen co pak naložila menší z tašek do kufru Andeeina vozu, spěchala se uchýlit do bezpečí a klidu sedadla vedle řidiče. „Máte tu krásně, jen co je pravda,“ konstatovala, když Andee usedla vedle ní.

Andee se zasmála a nastartovala. „To víš, pro tebe jen to nejlepší,“ odpověděla, „bylo to buď tohle, nebo živá dechovka.“

Joely zbožňovala jejich společný smysl pro humor. Připoutala se a pohodlně se uvelebila v luxusním koženém interiéru, načež Andee vyjela z parkoviště.

„Nemůžu uvěřit, že jsi v Kesterly poprvé,“ prohlásila Andee, „Vím, že jsem tě zvala…“

„A já jsem chtěla přijet,“ přispěchala Joely, „ale víš, jak to chodí, čas letí a než se nadějeme, jsou z nás čtyřicátnice, manželství máme v troskách a děti nám vyletěly z hnízda. Nebo se ty tvoje už vrátily?“

Andee zastavila na světlech a zamávala někomu na pozdrav. „Luke v Africe zachraňuje ohrožené druhy,“ řekla o synovi, „a Alayna sehnala práci v Londýně u královského dvora, což je tedy dost ošemetný start. Věřila bys, že už jim je čtyřiadvacet a dvaadvacet?“

Joely jen žasla, jak rychle kolem nich léta prosvištěla. „To je tím, že jsi je měla tak brzo.“ Vzpomněla si, když je poznala ještě jako děti školou povinné, báječná stvoření, pohodová a nekomplikovaná, která svou matku přímo zbožňovala.

„To ráda slyším, že se jim takhle daří,“ řekla a myslela to upřímně. Nezapomněla totiž, jak to bylo těžké pro ně i pro Andee, když jejich otec vyslyšel volání krize středního věku. Proto se opuštěná Andee rozhodla odjet z Londýna a nastoupit u kriminálky v Kesterly, aby její i Martinovi rodiče, kteří tu bydleli, mohli pomáhat s dětmi.

„Takže už jsi detektivní kariéru pověsila na hřebík?“ zeptala se a stočila pohled k bezdomovkyni, která před sebou tlačila kočárek plný harampádí.

Andee popojela sotva o píď a otráveně vzdychla, když červená naskočila dřív, než stihly projet křižovatkou. „Těžko říct, jestli jsem na to vůbec byla stavěná,“ připustila, „pak se na mě začala hrnout jedna vražda dítěte za druhou. Dost mě to sebralo, to je pochopitelné, ale s každým dalším případem to bylo horší, takže jsem nakonec v zájmu zachování zdravého rozumu a s ohledem na rodinu usoudila, že se musím vrtnout jinam.“

Joely pro to měla hluboké pochopení, takže na ni s vřelostí hleděla. „A chybí ti to?“ zeptala se.

„Ne tolik, jak bych čekala, i když jsem od toho svým způsobem nikdy tak docela neodešla. Stále vypomáhám s případy, když policii chybí lidi,“ usmála se a pak se zašklebila. „Děti si myslí, že bych se měla zařídit jako soukromé očko, ale mně se nechce. Teď navrhuji interiéry, což mi naprosto vyhovuje, a občas využívám své kontakty, abych pomohla lidem, kteří si nedokážou pomoct sami.“

Joely se usmála. „Ty jsi vždycky byla dobrá duše,“ řekla jí.

Andee se zasmála. „Těší mě, že budím ten dojem. A teď mi pověz něco o sobě a –“

„Počkej, ještě jsem neskončila. Zajímá mě, co se dělo pak, když se Martin vzpamatoval a vrátil se zpět. Před časem jsi mi psala, že jste se vzali, ale už spolu nejste, takže nejspíš svou druhou šanci promarnil?“

Andee se kysele usmála. „Ne tak docela. Opravdu chtěl, aby to fungovalo, a já nejspíš také. Ale vzít si ho byla chyba. Tou dobou už jsem chodila s Graemem, a i když jsem to s ním hned ukončila, když mě Martin požádal o druhou šanci kvůli dětem, nepřestala jsem ho milovat. Nakonec jsem tedy musela Martinovi říct, že ho vždycky budu mít ráda, ale ne tak, jak by si přál.“

Joely zatrnulo, když si představila, jak jí Callum říká totéž. Ani to nemusel říkat, svým chováním to dával jasně najevo. „A jak to vzal?“ zeptala se. „Ještě teď si vzpomínám, jaký to byl hezoun… Parchant, to každopádně, za to, co ti provedl, ale na odmítnutí určitě nebyl zvyklý. Vsadím se, že to nesl těžce.“

To Andee nepopírala.

Přese všechno ho Joely bylo líto. „Takže jste ještě v kontaktu?“ zeptala se.

„Jo. Popravdě jsme dost zadobře, dokonce spolu s Graemem často spolupracují. Graeme dělá do realit, jak víš, a Martin převzal otcovu stavební firmu. Vlastně,“ řekla a rozzářila se, když konečně projely světla a zamířily směrem na Promenádu, „s někým už půl roku chodí a asi to bude vážné.“

Joely protáhla obličej. „Proč jen z toho nemám radost?“ brblala. „Měla bych mu to přát, stejně jako každému, kdo je šťastný, ale místo toho mi to leze na nervy.“

Andee na ni významně pohlédla a obě se zasmály.

Joely s povzdychem pohlédla na holé stromy, jež lemovaly ulice, a na neutěšenou šíři moře v dáli. „Páni, to je strašné, viď?“ zamumlala a rychle dodala, „a teď mám na mysli to odkopnutí, ne tohle překrásné přístavní městečko, které toho očividně tolik nabízí.“

V Andeeiných očích to zajiskřilo. „A to ho ještě nezažíváš v nejlepší formě,“ řekla na to, „ale pochybuji, že se z něj někdy stane vyhledávaná destinace pro romantickou dovolenou snů.“

„Ale tobě se tu líbí, ne?“

Andee přikývla. „Zvykla jsem si tu; mám tu Graema a mámu – táta už umřel, to víš?“

„Jo. Poslala jsem kondolenci, ale to si asi budeš jen těžko pamatovat. Bylo to pro vás dost těžké.“

„Kupodivu si to pamatuji a máš pravdu, byla to síla. A teď si tím procházíš ty. Jak to zvládáš?“

Joely polkla. „Mohla bych zalhat a říct, že skvěle. Pořád mi ale moc chybí. Ani se mi nechce věřit, že už je to víc jak rok; někdy mi přijde, jako by to bylo včera. Nějakou dobu jsem se v tom dost plácala, byla jsem naštvaná, zmatená a vystrašená… Dokonce jsem…,“ zarazila se, zhluboka se nadechla a pokračovala. „Chovala jsem se jako malá holka. Ani jsem nepomyslela na to, jak náročné je to pro mámu a Jamieho.“

„Myslím, že všichni trochu blbneme, když přijdeme o milovaného člověka. Jak jsou na tom máma s Jamiem teď?“

„Celkem dobře, když uvážím, jak je to tehdy semlelo. Máma to v sobě hodně dusí, nicméně to dokázala překonat. Hraje tenis třikrát týdně, ráno chodí běhat, pravidelně spolu vyrážíme do posilovny a na jógu. Také teď prodává domy a vede takový společenský život, že si o něm můžu nechat jen zdát. Ale žádní muži. Tvrdí, že nestojí o novou známost, ale to se třeba časem změní.“

„Jestli je pořád taková kočka, jak si ji pamatuji, tak určitě sama dlouho nezůstane.“

Joely se usmála. „Pravda, dost o sebe dbá a stále vypadá o patnáct let mladší. A co tvoje mamka? Jak ta se má?“

Andee si povzdychla. „Docela to jde. Nedávno ji trochu potrápilo zdraví, ale teď je na Mallorce s Martinovou matkou. Kdyby tu byla, určitě by tě moc ráda viděla.“

Joely se rozhlížela po širokých a zjevně luxusnějších ulicích, jimiž projížděli. „Tohle vypadá na kesterlyskou verzi Holland Parku nebo Knightsbridge,“ konstatovala suše.

Andee se zasmála. „Tak to ani zdaleka,“ odpověděla. „Jmenuje se to tu Garden District a právě tady,“ doplnila a znovu zabočila, „budeš teď bydlet.“

Joely obdivně – a smutně – zírala na stylové regentské domy, které míjely. Vysoké, bílé stavby s dokonale natřenými vchodovými dveřmi a okázalými okapy. Příliš se nelišily od jejího vlastního domu, který s Callumem koupili a zrenovovali těsně předtím, než se jim narodila Holly – a renovovat nikdy nepřestali. Vždycky tam bylo co zlepšovat. Přemýšlela o lidech, kteří bydleli tady, za těmi neškodnými, krásnými zdmi, a doufala, že si nikdo z nich nepřipadá tak ztracený jako ona.

„Jsme tady,“ oznámila Andee a zastavila na parkovacím místě před posledním domem. Byl to dvojdomek s černými dveřmi, s vysokými výsuvnými okny z každé strany a garáží nalevo, která sloužila jako předěl mezi zdobným vstupem do botanické zahrady.

Vnitřek domu působil stejně přívětivě jako zvenčí a byl vkusně zařízený, jak se vzhledem k Andeeině nové profesi dalo čekat. Joely nedokázala potlačit záchvěv hrdosti, když zjistila, že si do své kuchyně v Notting Hillu vybrala stejné tapety jako Andee sem do Kesterly. Jen odstín byl trochu jiný – Andee si vybrala leskle modré, zatímco Joely zvolila modrozelené.

„Tohle je nádherný pokoj,“ prohlásila Joely, když se dívala od velkého kuchyňského ostrůvku k trojím dvoukřídlým dveřím vzadu, které vedly na zahradu. „Ty sis to probourala, aby se sem vešel i obývák, nebo už to tak bylo, když ses nastěhovala?“

„Dělali jsme to vloni,“ odpověděla Andee a pokynula Joely, aby si sundala kabát. „Trávíme v kuchyni dost času, tak jsme si to tu chtěli trochu zvelebit. Teď se hezky posaď ke krbu – oheň ještě neuhasl – a já postavím na čaj. Nebo chceš nejdřív ukázat pokoj a trochu se osvěžit?“

„Ze všeho nejraději,“ přiznala se Joely, když se u krbu zabořila do opulentního gauče z pravého hedvábí, „bych si dala pořádnou sklenku vína.“ Zašklebila se. „Je na to moc brzy?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Mé lži, tvé lži.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.