Matyáškovi, Danielkovi a Davídkovi

s láskou babů

BABIČKOU PROTI SVÉ VŮLI

Eva Dolejšová

Text © Eva Dolejšová, 2021

Cover illustration © Barbora Balgová, 2021

All rights reserved

ISBN 978-80-242-7717-2

Stejně jako kniha Já a moji mužije i tento příběh inspirován skutečnými událostmi a postavami. Přála bych si, aby se Daniela stala inspirací pro všechny ženy, jež žijí život, který žít nechtějí. Přála bych si, aby i ony dokázaly najít svou cestu, ač se to zdá nemožné. Aby našly odvahu změnit to, co ve svém životě změnit chtějí. Aby nalezly rovnováhu ve svém životě jako partnerky, matky, babičky – ale i jako ženy.

Pro všechny situace existuje řešení. Chce to jen odvahu. A nikdy není pozdě najít sama sebe. Natož v pouhých padesáti!

A pokud se u čtení alespoň jednou (nebo i vícekrát) usmějete, můj čas strávený u počítače nebyl marný…

Děkuji své skvělé kamarádce a svým vnukům za inspiraci!

Děkuji Stalkymu za podporu!

Děkuji všem, kdo si knížku přečtou. Vážím si toho!

Eva Dolejšová

Matkou se chce stát většina z nás žen. Je to dané od přírody. Mateřské pudy se jednoho dne ozvou, přestože jsme si v dětství příliš nehrály s panenkami a v době dospívání nežadonily u sousedů, abychom mohly vozit jejich rozkošné mimi.

I dívka, která v dětství preferovala autíčka svého bráchy a v pubertě čutala do mičudy s jeho kamarády, dospěje v ženu. Začne randit a objevovat peripetie lásky. Jednoho dne potká muže a z nějakého nevysvětlitelného důvodu získá pocit, že je to ten pravý a jediný a že bez něj nemůže žít.

Ve skutečnosti může. A je to jeden z mnoha mužů, se kterým může zplodit dítě, jeden z mnoha, který ji pravděpodobně za pár let bude nebetyčně vytáčet.

Ale to zjistí až mnohem a mnohem později. A to už bude pozdě. Teď prostě zafunguje hormonální chemie, jak objasňují tu nevysvětlitelnou přitažlivost vědci. Ta ženám naprosto zatemní jinak zdravý rozum a zblázní jejich hormony. Je to od přírody velmi mazaný, leč ušlechtilý plán, jehož cílem je udržení lidstva na této planetě.

Zamilovaná dívka i chlapec dojdou k závěru, že do konce života budou mít potřebu držet se v kině za ruce po celý film a každých deset minut se políbit a že určitě, ale zcela určitě nebudou jako její nebo jeho rodiče, kteří jsou buď rozvedení, nebo jsou stále manželé, ale spí každý v jiném pokoji a večer se hádají, na co se budou koukat v televizi…

Do tohoto bodu (zamilování, nikoliv hádání) jednoho dne dospěla i má dcera Tereza. A já jen zírala, co předvádí. Ta změna, ten naprostý přerod osobnosti mě fascinoval. Ano, určitě jsem také byla zamilovaná a nechci tento stav nijak snižovat. Je to krásné a jsem vděčná osudu, že jsem to zažila. A upřímně jsem jí to přála.

Já se však, na rozdíl od své dcery, nechala zblbnout Popelkou a podobnými pohádkovými příběhy a dospívala jsem v přesvědčení, že si pro mne přijede princ na bílém koni, který splní všechna má přání. Princ samozřejmě, ne ten kůň. I když na prahu moudrého stáří jsem dospěla k poznání, že pravděpodobnější by to bylo u toho koně.

Od mládí jsem se tedy zamilovávala a hledala svého prince. Chodila jsem s několika chlapci, ale z mé strany chemie patřičně nezafungovala a já při rozchodu vždycky čestně vrátila řetízek či jinou cetku, kterou mne případně obdarovali. Jednoho dne se ale stal zázrak a já potkala toho pravého. Kolena se mi klepala ještě po půl roce, když na mne čekával před naším domem, a srdéčko bilo jako splašené, když mi pohlédl do očí. Objal mne a tím vypnul moje neurony určené k zdravě reálnému uvažování. Když mne požádal o ruku, vůbec jsem nereflektovala fakt, že nemá koně, a už vůbec mi nedocházelo, že většinou plním přání já jemu, a bez dlouhých průtahů jsem ho dle svého pohádkového plánu pojala za manžela. Pohádka se však nekonala, nežili jsme spolu šťastně ani do smrti, ani do rozvodu. Ale o tom více později.

Tereza se na rozdíl ode mne nezamilovávala, ani s nikým nikdy nechodila. Měli „partu“ a všichni spolu jen kamarádili. Moc jsem tomu nerozuměla, ale od svých přítelkyň a známých jsem měla podobná avíza. I jejich dcery a synové spolu pouze kamarádili, ač se jejich věk pohyboval právě v kritickém období prvních (a nejen prvních) lásek.

„No ale občas někdo s někým spí, to je snad jasný, “ svěřila se mé kamarádce její dcera v záchvatu důvěrnosti. To její matku samozřejmě moc nepotěšilo. Ani mě. Nemám v úmyslu provádět sociologický průzkum současných partnerských vztahů u mladých lidí, na to nemám ani kvalifikaci, ani nervy, ale doba rozechvělého vodění za ruku, postupného objevování tajů líbání a sexu, tajuplného špitání „oni spolu chodí“ je asi vážně pryč. Teď když už se dva rozhodnou k tak závažnému kroku oficiálně spolu „jen nekamarádit“, bez dlouhých štráchů se spolu vyspí, koneckonců mají podrobný technický návod na internetu, plácnou si na Facebook, Instagram či jinou sociální síť, že jsou ve vztahu, a je to. Ví to půlka republiky.

Tereza dospívání prokalila s kamarády a až na dva prchavé momenty nejevila žádné známky milostného toužení po nějakém chlapci. Naopak.

„Žádnýho blbečka si nikdy nevezmu, “ slýchávala jsem z jejích úst, jako by nikdy neviděla pohádku o Popelce.

„Nehodlám nikomu otročit jako ty, “ dodávala a hleděla na mě pohrdavě, když jsem drbala dlaždičky v koupelně manželovým kartáčkem na zuby.

„Ale jen počkej, až se zamiluješ, “ říkávala jsem vizionářsky, tak trochu v obavách, že jednou budu otročit třicetileté dceři.

Poklepala si prstem na čelo, udělala opovržlivé „tsss“ a odešla.

A vida, měla jsem pravdu! Došlo na má slova!

Ta, která měla dlouho většinou jen samé kamarády, se kterými se „dobře kalilo“, i když to byla taková paka, se doopravdy zamilovala!

Stalo se to jednou na začátku léta před čtyřmi lety. Manžel, anesteziolog, měl tenkrát službu v nedaleké nemocnici, náš čtrnáctiletý syn David preferoval koupaliště s kamarády, a tak když mi Terka napsala, že se jí podařilo utéct dřív z práce, jestli se nepojedeme koupat, neváhala jsem. Řekla jsem kolegyni Adéle, že kdyby se v kanceláři objevil šéf, má použít kvótu I (což znamená, že mu řekne, že jsem musela urgentně domů, protože nám praskl odpad a přijde instalatér), a mazala domů pro plavky. Chvíle, které jsme mohly strávit s dcerou o samotě, byly velmi řídké.

Jely jsme k zatopenému lomu, který fungoval jako přírodní koupaliště. Roztáhly jsme si deku, namazaly se opalovacím krémem a slunily se. Terka, v nových červených plavkách, si četla knihu od Jaroslava Havlíčka Petrolejové lampy, protože když ji měla číst jako povinnou četbu na gymnáziu, tak to nestihla. Já byla vzorná studentka a Havlíčka, jakož i všechna díla potřebná k maturitě, jsem měla dávno přečtena.

Četla jsem ráda celý život, leč dnes v tom spěchu jsem si knihu zapomněla, a tak jsem okouněla po okolí. Pozorovala jsem lesknoucí se hladinu jezera, hru jeho barev, jak se ze světlounce modré u břehu mění až téměř po černou v místech, kde je největší hloubka. Pozorovala jsem hrající si děti s pískem a kbelíčky a jejich matky, jak nad nimi bdí a sdělují si své starosti a radosti. Sledovala jsem pár tatínků, jak řádí se svými potomky ve vodě. Vychutnávala jsem si slunce na své rudnoucí kůži, pocit volnosti. Manžel se domníval, že jsem ještě v kanceláři, a nevolal mi, jak bylo jeho zvykem, co bych doma bez něj měla a mohla dělat. Užívala jsem si poklidnou atmosféru letního dne. Moji dobrou náladu posilovalo i vědomí, že ještě neskončila má pracovní doba, takže jsem za to povalování na slunci placena.

Najednou mi zapípaly moje ženské radary. Všimla jsem si dvou kluků v Terčině věku, kteří si na břehu kopali s míčem. Jeden z nich byl vysoký, štíhlý, opálený blonďák. Z deseti bodů výborná osmička, málem devítka. Dloubla jsem do Terezky.

„Koukej, tamhle je skoro devítka!“

Tuhle hru možná znáte. Někde sedíte, pozorujete exempláře opačného pohlaví a bodujete je podle vzhledu od nuly do desítky. Je to nesmírně povrchní, ale také neméně zábavné.

Terka zvedla hlavu, posunula si sluneční brýle na nose. S nezájmem zahuhlala:

„Hmm, kterej?“

„Kterej asi, ten v černejch plavkách přece.“

„Jóóó, ujde, “ zamumlala a znovu zabořila nos mezi stránky.

„Bože, ty jsi děsná! Jak to na sobě nemá nálepku Božkov, tak tě to nezajímá, “ rozčilila jsem se.

„Tsss, “ zasyčela dcera svoje oblíbené citoslovce, které ráda používá dodnes a na nějž jsem dosud nenašla adekvátní protiargument.

V tu chvíli jí míč těch kluků vyrazil knihu z ruky a naprášil písek do obličeje.

„Co děláte, debilové?!“ zařvala má dcera a já zavřela oči.

„Jéé, sorry, “ omlouvali se ti slušní hoši a přistoupili k nám.

„Můžeme to nějak odčinit?“ tázali se. „Můžeme vás pozvat na pivo?“ zeptala se skoro devítka, která se představila jako Adam. Jeho kamarád byl sice slabá sedmička, ale měl milý úsměv a jmenoval se Daniel.

„Jé, já jsem Daniela, “ vylítlo ze mě. „A tohle je Tereza, “ ukázala jsem na zakaboněnou dceru.

„No tak, holky, pojďte na to pivko, “ přemlouvali nás a vzhledem k tomu, že mě zahrnuli do kategorie holky, byla jsem ochotna jít s nimi světa kraj. Obrazně samozřejmě, normálně neujdu ani pět kilometrů.

Tereze se nechtělo, jenže hoši byli vytrvalí, nakonec ji přemluvili, i když ji vzápětí uzemnili doporučením, aby si nezapomněla vzít ty „Plynový lampy“.

Po dvou pivech a jednom rumu byla Terka vstřícnější a souhlasila, že se s nimi večer sejdeme a půjdeme na brusle.

Pravda, večer ji to nadšení opustilo, ale dokopala jsem ji na smluvené místo, hnána představou, že na otázky kamarádek: „Tak co Terezka, už má přítele?“ bych konečně mohla odpovědět, že ano a že se nejmenuje Rum.

Na bruslích se provalilo, že jsem Terezky matka, nikoliv o pár let starší kamarádka, čímž jsem byla z party vyautována. Dodnes nevím, jak na to přišli. Já i Terka bruslíme stejně. Tak pomalu, že nás předjíždí i malé děti. Dodnes si pamatuji na asi čtyřletého chlapečka, který kolem nás profičel na malinkém kolečku a nahlas se tázal za sebou jedoucího tatínka: „Co je těm paním, tati, že jedou tak pomalinku? Jsou nemocný?“

V technice bruslení to tedy nebylo, ale hádám, že to mohl způsobit fakt, že si chlapci sundali sluneční brýle a podívali se na mě zblízka. Nesla jsem to statečně. Sbalila jsem své brusle a odjela domů, předstírajíc, že mě vůbec nebolí záda ani nohy a že na mne čeká ve vířivce s lahví šampaňského manžel, takto kompilace George Clooneyho a Karla Rodena.

Nevím, kdy se tenkrát Terka vrátila, už jsem dávno spala. Manžel díky své nadváze a křivé nosní přepážce chrápal vedle mě, ale vem to nešť, víno mě vždycky spolehlivě uspí i bez vířivky (tedy kdybychom bývali nějakou měli)…

♦ ♦ ♦

Tereza najednou místo do hospody začala chodit do kina, na procházky a skloňovat jméno Adam. Když se po pěti měsících vracela domů s květinou v ruce místo obvyklé prázdné lahve od rumu a s přiblblým úsměvem na tváři (ten tedy zůstal skoro stejný), instinktivně jsem vycítila, že nastal čas pozvat skoro devítku na oběd, aby i manžel poznal mága, který dokázal změnit životní styl naší dcery.

Však i můj manžel Radek si všiml, že naše dcera je jako vyměněná.

„Snad se fakt nezamilovala?“ ptal se. „Protože předem lituju jejího budoucího manžela. Ta mu nenamaže ani chleba!“

Hluboce se mýlil, ale to se ukázalo až později.

Adam přišel, snědl oběd a vychválil mi ho, což mě potěšilo, neboť pochvaly se mi od manžela moc často nedostávalo. A protože většinu času novopečený dceřin přítel zaraženě mlčel a souhlasně přikyvoval, když můj muž vyprávěl své oblíbené příhody nebo sděloval svá životní moudra, celkem snadno si získal i jeho sympatie. První setkání bylo zdárně za námi.

V následujících měsících mi Adam párkrát donesl nákup ze supermarketu a dvakrát přitloukl hřebík do zdi, což mě dostalo do kolen už úplně, takže jsem byla připravena přijmout ho do rodiny. Pravda, měla jsem k němu posléze nějaké výhrady, ale která tchyně nemá, pokud jí dcera nepřivede samce s jměním Billa Gatese, mozkem Alberta Einsteina a šikovností Bořka stavitele. Adam neměl ani jedno z toho, a i když to byl bezpochyby inteligentní, hodný a pohledný chlapec, moc se mi nelíbilo, že hrál aktivně fotbal.

V mládí jsem jistý čas chodila s hokejistou. Když neměl trénink, měl zápas, a když neměl ani trénink, ani zápas, tak chodili se spoluhráči slavit vítězství nebo zapíjet prohru. Záhy jsem zjistila, že Adam má dost podobný životní styl. Moc nevím, kdy mu zbýval čas na Terku, ale asi si ho našel a ona k němu i po dalších měsících vzhlížela více než obdivným pohledem. Co jeho slovo, to perla, co jeho nápad, to náznak geniality, i když to byla taková zhovadilost jako třeba pořídit si psa, ačkoliv na něj neměli ani čas, ani peníze.

Jejich zamilované pohledy nabývaly na intenzitě a nevypadalo to na nějaké ochlazení. Vybrala jsem tedy úspory, které jsme v potu manželově našetřili, Terezka si k nim od bankovního ústavu půjčila mnohem větší finanční obnos a koupila byteček, kde se s Adamem mohli propalovat žhavými pohledy v soukromí.

A tady nastala další fáze přerodu osobnosti.

Ta, která se kdysi ve svém dívčím pokoji brodila k posteli poházeným šatstvem proloženým papírky od bonbónů a sušenek, ohryzků od jablek a krabicemi od pizzy, najednou uklízela, smejčila, vytírala, prala, žehlila a svršky měla vyrovnané do komínků. Nevěřila jsem svým očím.

Z toho vyplývá, že není nutno panikařit, máte-li doma dospívající dceru, v jejímž pokoji to vypadá jako na zakázané skládce. Uvidíte, že až bude „ve svém“, skládka opravdu nebude povolena. Terezka měla byteček naklizený a zatím trpělivě ustávala Martinovy snahy jeho všude možně poházenými kusy šatstva hyzdit její „vystajlovaný“ domov.

Ale kámen úrazu se přece jen našel.

Musím přiznat, že ani já jsem – po své zmíněné milostné lobotomii mozku, kdy jsem poznala svého muže – nevstupovala do manželství vybavena znalostmi a zkušenostmi hodnými mladé ženy vstupující do takového svazku. Ba musím s uzarděním přiznat, že bych nezvládala ani kulinárie Ládi Hrušky, kdyby byl v té době populární. Vaření mě nikdy nebavilo, nebaví a obávám se, že nikdy bavit nebude. Marně můj manžel, zhýčkaný svou matkou, doufal v malý zázrak ve fázi mých hormonálních změn. Ale bohužel, ani v době těhotenství, ani v menopauze jsem nepocítila potřebu nějakých kuchařských orgií. Pokud setrvám v kuchyni delší dobu, než zabere otevření lahve vína, mám pocit ztráty životní energie. Což mám dost často, protože Radek vždy vyžadoval pravidelnou teplou stravu a já v kuchyni trávila na svůj vkus spoustu času.

Jenže já byla vždycky slabý jedinec bez vlastní vůle, a tak mě moje matka v dospívání donutila párkrát jí při vaření pomáhat. Tudíž jsem do manželství vstupovala vybavena umem loupání brambor, smažením vajec a s pomocí matky na telefonu jsem dokázala upéct kuře. Nicméně záhy jsem zjistila, že to mému „princi“ nestačí a dost neurvale požaduje rozšíření jídelního menu. Rychle jsem se tedy učila vařit, protože jsem svému miláčkovi chtěla maximálně vyhovět. Ale jsem přesvědčena, že i na vaření musí mít člověk svým způsobem talent, a ten já tedy neměla. Ať jsem se snažila sebevíc, takovou luxusní svíčkovou jako moje nebo Radkova matka jsem prostě nevyčarovala.

Dcera se „pomamila“, takže když se naši mladí stěhovali do svého hnízdečka, Terka uměla opravdu sotva namazat chleba, jak to její otec vystihl.

Není divu. Celé své dospívání po dopoledních, kdy já vařila nedělní oběd, obvykle spala po nějakém tahu. Vyrůstala v přesvědčení, že knedlíky rostou na stromě a omáčka se vyčaruje pomocí kouzelné zaříkávací formule. Ano, moje chyba, že jsem ji zřídkakdy donutila strávit se mnou nějaký čas v kuchyni. Nikdy jsem ale nepřišla na to, jak tam Terezu dostat. Když jsem jí vysvětlovala, že těžko potká perského prince a bude žít na zámku obklopena služebnictvem a že jednou nastane soudný den, kdy bude muset něco uvařit, udělala svoje: „Tsss, to radši umřu hlady, “ a bylo vymalováno.

Radek se samozřejmě zlobil, že mi Tereza v kuchyni nepomáhá. Ale většinou se vybil na mně.

„To je tvoje věc, že ji nedokážeš donutit ti pomáhat. Je to ženská a měla by v domácnosti fungovat. Pak děláš všechno sama, “ vyčetl mi, když viděl, jak lítám po kuchyni celá zchvácená a míchám bublající omáčku jednou rukou, zatímco druhou hnětu těsto. A šel si číst noviny.

Pravda, občas jsem se vzbouřila a Terezu do kuchyně dokopala. Ale když jsem se dívala na její znechucený obličej, zalepovala jí třetí prst, který si poranila na struhadle, byla jsem tak otrávená, že jsem si to příště raději udělala sama. Byla to chyba, já vím. Ale když o tom zpětně přemýšlím, opakovala jsem vzorec, který se odehrával mezi mnou a mou matkou. Taky mě do té kuchyně mockrát nedostala a až „nouze naučila Dalibora – potažmo Danielu – housti“.

Mohla jsem jen doufat, že historie se bude opakovat. A opakovala. A v mnohem větším rozsahu i hloubce.

Jako by najednou někdo mávnul kouzelnou hůlkou a ta, která by kdysi raději umřela hlady, než by vkročila do kuchyně, začala studovat kuchařské recepty a rozpoznávat naběračku od vařečky. Zkrátka Tereza se začala učit vařit.

Pravda, dalo jí to zabrat. I ona si prošla obdobím popálenin různých částí těla i připálenin místo poživatelných jídel, ale na rozdíl ode mě a k mému nesmírnému překvapení ji to nakonec začalo bavit. Chemické reakce způsobené zamilováním v ní zřejmě také probudily geny mé matky, která byla hospodyňka tělem i duší. Moje maminka brala svůj „ženský úděl“ jako součást své existence. Dělala všechny domácí práce, které byly již v pravěké jeskyni ženám přiděleny a jichž se ani po staletích a urputných bojích nedokázaly úplně zbavit. Nevím tedy, jestli milovala vytírání podlahy a mytí oken, ale vaření a pečení ji bavilo. Šťastná to žena! Bez ironie. Když už si nenajdete muže, který rád vaří, je to tak nějak automaticky na vás. Tak je to totiž prý od přírody dané. Žena udržuje oheň, muž loví. I když už tomu tak pradávno není, prapodstata tohoto modelu zůstala zachována.

Žena den za dnem, měsíc po měsíci a rok po roce vaří, ba co horšího, musí vymyslet, co zase uvařit, a muž jednou za měsíc přitluče poličku a poseká trávník. Přijde vám to nespravedlivé? Mně taky. Tudíž si myslím, že je fajn, když ženu vaření, pečení a další čáry máry v kuchyni baví. Má radost, když manželovi a dětem chutná, pátrá po nových receptech a těší se, čím je překvapí příště. Já, když jim chutná, jsem akorát naštvaná, že sežrali všechno najednou a nezbylo nic na zítra.

Vypadalo to, že Tereza spadá do kategorie šťastných žen. Vařila, dokonce pekla, vyměňovala si s kamarádkami recepty a tancování kolem sporáku ji bavilo.

Pak mi jednou zavolala a slavnostně pravila: „Mám pro tebe dvě překvapení.“

„Nemáte dalšího psa, že ne?“ zděsila jsem se.

„Nééé! Upekla jsem chleba!“ odvětila vítězoslavně. Musím přiznat, že pečení chleba je pro mne stejná záhada jako postavení pyramidy v Gíze, takže mi spadla brada.

„Jsem ohromena, “ přiznala jsem upřímně.

„Viď?“ hrdě pravila má dcera. „To ty bys nedokázala, “ vytahovala se, vědoma si své převahy.

„A mám ještě jedno větší překvapení, “ napínala mě.

„Neumím si představit, jaké překvapení by tohle překonalo, “ odvětila jsem pořád konsternována.

„Jóóó, to uvidíš, “ zaplesala moje kdysi kuchařsky negramotná dcera. „Ale to ti řekneme až zítra s Adamem.“

Neměla jsem tehdy čas o tom druhém překvapení přemýšlet a moje jindy bystré myšlenkové pochody zcela ochromila šokující informace o upečení chleba. Tudíž jsem opravdu nečekala, že bych zažila větší šok.

Ó, jak jsem se mýlila!

♦ ♦ ♦

Druhý den odpoledne dorazila Terka s Adamem k nám. Radek měl zrovna službu. Bratr Terky, David, seděl jako obvykle se sluchátky na uších u počítače a nevnímal okolí.

Dcera s přítelem se tvářili strašně záhadně. Znervózněla jsem a snažila se z nich vytáhnout, co se děje. Když už se mi klepala ruka tak, že jsem si bryndala kafe na tričko, smilovali se: „Tak my ti to teda řeknem. Zavři oči.“

„Mám nastavit ruce?“ tázala jsem se v naději, že dostanu opožděný dárek k svátku, na který si Tereza neráčila vzpomenout.

Zároveň jsem se bála, že dostanu krysu nebo něco podobně odporného, jako třeba seskok padákem. Tereza sice věděla, že mám hrůzu z výšek, ale škála jejích pitomých nápadů byla pestrá. To zdědila samozřejmě po svém otci.

„Ne, ruce ne, pojď před zrcadlo, ale neotvírej oči, “ zavelela Terka.

Ááá, asi dostanu tu kašmírovou šálu, co jsem ji tehdy ukazovala za výlohou, zachvěla jsem se očekáváním.

Pak se mi něco otřelo o krk a ozvalo se vzrušené: „Můžeš!“

Otevřela jsem oči a zírala na svůj odraz v zrcadle. Mozek nějak odmítal fungovat. Vzpíral se zpracovat a vyhodnotit to, co vidí.

Na krku jsem neměla šálu, ale dětský bryndáček a na něm velkými písmeny fixou napsáno: „BABIČKA.“

Tupě jsem na sebe zírala.

Tereza na mě hleděla se široce otevřenýma očima. Adam se nenápadně posouval dozadu.

„Co je to?“ zaskřehotala jsem.

Mladí ztratili řeč.

„Co asi myslíš, “ pípnul Adam a Terka se odsunula blíž k němu.

PRÁSK!!!

Mozek začal fungovat.

„Ty jsi… těhotná?“ zachroptěla jsem.

„No!“ Moje dcera se široce usmála.

„Ty čekáš dítě?!“

Pořád jsem tomu nedokázala uvěřit.

„No, “ pípla a už se tak neusmívala.

„Já tě zabiju!“ zařvala jsem na Adama.

Nervózně se zasmál. „Stalo se, no.“

„Jo a my jsme rádi, víš?“ Terce v hlase cinknul vzdor, stejný, jako když jí byly čtyři roky a byla na mě naštvaná, že jsem ji nenechala jezdit na kole po bytě. Seděla tehdy v pokojíčku na zemi a opakovala svému nejmilejšímu plyšovému králíčkovi, že dá mamince sníst otrávené jablíčko.

Servala jsem bryndák z krku a odpotácela se do kuchyně. V uších mi hučelo. Těhotná… moje dcera je těhotná… to přece není možné… poroste jí břicho, bude mít oteklé nohy, pak bude muset rodit, jinak to nepůjde, porod je dost hrozná záležitost, může se u toho i umřít. Tereza byla před dvěma lety vážně nemocná, zvládne to všechno? Zvládne to potom, když bude celé noci vzhůru, starat se o dítě, bude unavená… to všechno mi prolétlo hlavou. Strach o ni mi zmáčkl hrdlo.

A já budu babička! Sakra! Sotva odrostl syn, kterého jsme měli takříkajíc „na stará kolena“, zase se budu muset poflakovat po pískovištích a dětských hřištích, kterých jsem měla, upřímně řečeno, plné zuby. Delší pauza by opravdu neškodila.

Hodně mě překvapilo, že do toho Tereza šla. Nikdy nebyla mateřský typ, malé děti jí šly na nervy. Když k nám občas přišli na návštěvu známí s malým synem, Tereza vždycky prchala, protože jí ten fakan šel na nervy. Přitom to byl tichý zádumčivý chlapec, který si dokázal v tichosti tři hodiny stavět lego. Ale Tereze stačilo, že ho jen musela během návštěvy dvakrát obejít, překročit jeho stavby a už to ji vytáčelo.

A teď bude mít vlastní dítě? Uvědomuje si, že to není taková sranda? Dítě je celoživotní zodpovědnost. Ano, radost, ale i zápřah, který si člověk neumí představit.

Terka měla v době dospívání zakrslého králíka, který obvykle kolem šesté hodiny ranní začal vehementně hryzat klec, což ji samozřejmě budilo. Házela po něm pantofle a vztekle hulákala: „Přestaň, ty debile!“

Králík si dal většinou říct a opravdu přestal dělat rámus, ale jestli bude Terezin potomek po ní, tak snadno ho nevypne.

Ona sama byla velmi náročné dítě. Většinu dní a nocí doslova prořvala. Dva roky jsem spala asi čtyři hodiny denně. Zhubla jsem deset kilo, aniž bych si toho vůbec všimla. Zjistila jsem to, až když jsem si jednoho dne zapnula sukni, kterou jsem půl roku neměla na sobě, a ta mi spadla až na kyčle. Vlezla jsem na váhu a zjistila, že vážím stejně, jako když jsem vycházela ze základky.

Většinu času na mateřské jsem byla vyčerpaná a vystresovaná. Pravda, se synem už to bylo lepší, ten víc spal a Radek mi s ním víc pomáhal. Očividně byl šťastný, že má konečně kluka. Ale ten, kdo vynalezl termín „mateřská dovolená“, asi nikdy nezažil, jaké to je být s malým dítětem čtyřiadvacet hodin denně. Dovolenou si rozhodně představuji jinak.

A nejhorší na tom je, že i když padáte doslova na hubu a konečně se dítěte zbavíte, protože ho někomu narvete na hlídání, za čtyři hodiny se vám po tom ničiteli vašeho života začne stýskat. Pak strávíte první víkend bez dítěte a první den si to fakt užíváte. Ten pocit svobody, volnosti. Ale už to není jako dřív. Jdete s kamarádkami na víno, ale za večer se třicetkrát díváte na mobil, zda babička nevolá, že vaše děťátko bez vás nechce usnout. Druhý den se potácíte bezúčelně po bytě, léčíte si kocovinu a snažíte se nechodit do dětského pokoje a nebrat do ruky jeho hračky a nečichat k jeho mikince. Váš život se prostě diametrálně změní. Vy se změníte. Jste už prostě a navždycky MATKA – to znamená, že nejste jen vy, jedna osoba, ale dvě a více (podle počtu dětí). Ocitnete se v doživotní pasti zvané mateřství.

To všechno jsem své dceři vyprávěla, a ona si přesto nechá udělat dítě… Láska prostě zatemní zdravý rozum…

Otevřela jsem si lahev vína a nalila si plnou sklenku. Terka mě ustaraně pozorovala.

Podívala jsem se na ni.

„Nabídla bych ti, ale ty nemůžeš, “ uchechtla jsem se hystericky.

„Tak já už musím běžet, “ ozval se Adam nesměle. „Mám trénink.“

„Jasně, ty radši vypadni, “ kývla jsem a obrátila do sebe sklenku. Cítila jsem, jak se mi víno rozlévá do žil a uvolňuje napětí. Nevím, kdo víno vynalezl, asi nějaký starověký Řek, ale myslím, že by měl in memoriam dostat Nobelovku.

Bouchly dveře od bytu, budoucí otec vymázl.

Podívala jsem se na dceru.

„Tak ty čekáš dítě! A ještě ke všemu s fotbalistou.“

„Ale mami, copak ty nemáš radost?“ zklamaně se zeptala Tereza.

Pila jsem druhou sklenku.

„A kdy se TO má narodit?“

„V květnu.“

„Hm.“

„Co hm?“

„Nic… A jak se to jako tó… stalo?“ tázala jsem se poněkud nablble.

Dcera se uchechtla. „No to bys snad měla vědět, ne? Máš dvě děti.“

Propíchla jsem ji pohledem. Úsměv jí zmrznul.

„Ptám se samozřejmě, jestli jste jako chtěli. Nebo to byla náhoda?“

„My jsme tomu tak jako nechali volný průběh… víš, jak jsme jeli na dovolenou a chtěli prochodit Šumavu a půjčila si nám stan? Tak tam se to asi povedlo, “ řekla vesele.

„Aha…“ Nalila jsem si třetí skleničku. Zmítaly mnou protichůdné pocity. Cítila jsem, že je dcera šťastná, že její těhotenství je přirozený života běh, ale pořád ve mně převládal šok a strach o ni.

„Nepij tak rychle, bude ti špatně, “ pokárala mě.

Upřímně jsem se zasmála. „Od tebe to sedí, tys pila rum jako mlíko.“

„No jo, ale to už je pryč. Dospěla jsem. Adama miluju a chci s ním mít dítě. Bála jsem se, jestli budu vůbec moct otěhotnět. A povedlo se to. Myslela jsem, že budeš ráda.“ V hlase jí znovu zaznělo zklamání.

Zhluboka jsem se nadechla.

„Mám radost, že ty máš radost. Ale nevíš, do čeho jdeš. Mít děti není žádná sranda.“

„A proto ty máš dvě, viď?“ smečovala.

„No jo, to se tak někdy semele…“ vyplodila jsem krásný argument. S Radkem jsme měli Terku zkraje našeho manželství a já byla stále těžce zamilovaná. Pak jsem dlouho nemohla otěhotnět, dvakrát jsem potratila, začaly se objevovat problémy mezi mnou a Radkem. Ale o to víc jsem toužila otěhotnět. Domnívala jsem se, že dítě naše problémy vyřeší, že to zase bude jako dřív. Po dalších třech letech, když už jsme to opravdu nečekali, se narodil David. Tento pokus o stmelení partnerství prý dělá poměrně dost párů, bohužel to podle odborníků většinou nefunguje. Mohu potvrdit.

Co jsem ale teď mohla dceři říct? Byla ve věku, který lékaři označují jako nejvhodnější pro početí, měla svůj byt, měla partnera, měli se rádi. Ideální konstelace. Apelovat na to, že byla nemocná, nemělo smysl, o tom věděla a nehodlala se – velice rozumně – stresovat tím, zda se nemoc znovu objeví. Poukazovat na to, že otec jejího dítěte je více na hřišti než doma, nemělo význam. Byl to její život a její rozhodnutí. Její rozhodnutí, které ovšem zásadně ovlivní i můj život! Ale já ksakru nejsem připravena být babičkou!

V tu chvíli se mi zdálo nejrozumnější dopít lahev. Zbytek večera byl už zastřen. Nepamatuji si, jak Tereza odešla ani jak jsem se dostala do postele.

Ráno jsem se vzbudila a potřásla hlavou. Kocovina. Hlava mi třeštila. Vešla jsem do kuchyně a na stole stála prázdná lahev vína a vedle ní se válel bryndák s nápisem „BABIČKA“.

Do háje, tak to nebyl sen!

♦ ♦ ♦

Neměla jsem žádnou blízkou kamarádku, která prožila takový emocionální šok jako já, abych to s ní mohla probrat. Ano, mé kamarádky a známé měly podobně staré děti jako já, někdy i starší, ale ty studovaly, jezdily po světě anebo prostě chodily do práce, měly stálého partnera nebo je střídaly, ale žádné z mých přítelkyň doposud nepřišlo dítko oznámit, že bude babičkou.

Tudíž jsem nemohla s nikým konfrontovat své pocity. Ještě ke všemu mi Tereza hned ráno poslala esemesku: Zatím to vůbec nikomu neříkej, ani tátovi, seš jediná, komu jsme to řekli. Ostatním to řekneme, až to budou tři měsíce!

No to se teda mám, pomyslela jsem si ironicky. Raději bych klidně ty dva měsíce žila ještě v blažené nevědomosti… a v krásné představě, že si teď pár let budu dělat, co budu chtít.

Synovi bylo patnáct, už mě tolik nepotřeboval, prioritou pro něj byl počítač a kamarádi. Tereza se odstěhovala. Konečně bych mohla mít čas pro sebe! Chtěla jsem jezdit na wellness pobyty, chtěla jsem chodit na jógu, chtěla jsem poznávat nová místa, chtěla jsem se učit francouzsky, což byl můj sen od mládí. Chtěla jsem dělat všechny ty věci, na které jsem neměla čas, když jsem spadla do pasti mateřství. Samozřejmě mi bylo jasné, že svoje velkolepé plány budu muset zredukovat na rozumnou míru. A obávala jsem se, že představa o tom, co je rozumná míra, bude pro mě a mého muže naprosto rozdílná.

Radek organizoval volnočasové aktivity celé rodiny, takže jsem stále moc nevěděla, jak mu sdělím, že chci jet s kolegyní Adélou na intenzivní kurz jógy a potom začít chodit pravidelně cvičit. Plánovaly jsme to už hodně dlouho, vlastně několik let. Zkoušely jsme jógu cvičit doma podle YouTube a shodly jsme se, že nám ásany po psychické i fyzické stránce opravdu pomáhají. Toužily jsme se józe věnovat víc a naučit se cvičit ji správně. Adéla neměla problém s tím, že by ji manžel nepustil, ale ona sama měla spoustu aktivit, hodně cestovali a nějak to prostě nikdy nevyšlo.

„Tak začneme příští rok, “ slíbily jsme si vždycky a mně se trošičku ulevilo. Nerada, ale musela jsem si přiznat, že se vlastně bojím o našich plánech Radkovi říct. V hlavě jsem si stokrát přehrávala scénáře, jak mu to povím a vysvětlím mu, že když on chodí na volejbal a tenis, já mohu chodit na jógu, ale v reálu jsem dosud nenašla odvahu toto téma otevřít. Naše názory o tom, co má „povoleno“ muž a co žena, se v posledních letech dost rozcházely. Respektive jsme o tom začali v posledních letech mluvit.

Po prvních deseti letech manželství, kdy jsem se probírala z té ohromné zamilovanosti, ve které jsem dosud žila, mi začínalo docházet, že láska je krásná věc, ale že žiju jen to, co vyhovuje mému manželovi. On zastával názor, že muž jakožto živitel rodiny má právo na relax a odpočinek s kamarády, zatímco žena samozřejmě také, ale až když má všechny povinnosti v domácnosti hotovy a nikdo z členů rodiny ji nepotřebuje. KDY nastává tato chvíle, mi Radek nebyl schopen objasnit.

Naše dialogy končily tím, že on mluvil zvýšeným hlasem a já začala brečet. Na jeho argumenty jsem prostě neměla. Vždycky mě „přehádal“, vyčetl mi, že s ním nechci trávit volný čas, a pak se mu nějakým zvráceným způsobem ve finále podařilo ve mně vzbudit pocit viny. Dnes vím, že to byl citový vyděrač a manipulátor, který kdyby manipulátorství byla disciplína na olympijských hrách, by bezpochyby získal zlatou medaili. Ale než jsem k tomuto poznání dospěla, prolila jsem ještě mnoho horkých slz.

A teď ještě ke všemu budeme prarodiče!

Slyšíte to? PRArodiče! Pro mě v tuto chvíli nepředstavitelné. Babička nebo dědeček je přece někdo, kdo v pátek večer nejde do divadla, ale sedí doma a čte vnoučeti pohádky. Babička nejede na víkend s jógou, babička v neděli mlátí v parku na pískovišti lopatičkou do kbelíčku a mumlá: „Udělej se, bábovičko.“ Babička si nebere dovolenou, aby nechala vybublat na povrch své umělecké vlohy, léta skryté pod haldou domácích povinností, a v kurzu sochařství uplácala svou první sošku. Babička si bere dovolenou, aby hlídala nemocné vnouče a jeho rodiče mohli dělat kariéru.

Babička je prostě babička! Je to dáma v důchodu, s drdůlkem nebo uhlazeným mikádkem, v kostýmku či pohodlném, ležérním, leč elegantním outfitu. Maže si kolena kafrovou mastí a pojídá tablety na artrózu. Jenže mně ještě není ani padesát, do důchodu mám hodně daleko, cítím se plná energie a rozhodně ji nechci ventilovat jen na „paci paci pacičky“. Tak jak to, ksakru, že zrovna já budu babička?!

Při tom všem přemýšlení jsem si musela přiznat, že jsem se svou matkou také neprobírala, zda chce či nechce být babičkou. Prostě jsem chtěla dítě, otěhotněla a stejně jako mně Tereza s Adamem jsme to s Radkem odskotačili říci svým rodičům. Na rozdíl od Terky a Adama jsme ale už byli manželé. A mně vůbec nepřišlo na mysl, že by mí rodiče nebyli z té novinky nadšeni jako my. Jenže moje maminka, ač neměla drdůlek, byla tehdy už v důchodu, to byl zásadní rozdíl. Také já a můj bratr jsme jí umožnili asi osm let svobodného života, poté co jsme vypadli z domova a sejmuli z ní břímě otročení potomkům. Můj bratr měl rodinu již dávno, ale žil se ženou v zahraničí a naše maminka svého vnuka vídala velmi sporadicky. Na vnouče, které bude mít na dosah, se tedy opravdu těšila.

„To je skvělá zpráva, Danielko, “ zajásala tehdy. „Doufám, že to bude holčička.“

Pro mého otce to byla příležitost vytáhnout lahev na oslavu dobré zprávy. „Tak to musíme zapít, doufám, že to bude kluk, “ střelil pohledem po manželce a každému nalil. Připili jsme si, já jen symbolicky, a než táta stačil doříct: „A teď do druhý no…“ matka lahev slivovice rychle sebrala a uklidila s tichým, ale rozhodným: „To stačí, Sašo!“

Radkovi rodiče přijali zprávu chladně a distingovaně, jako ostatně všecko. Tchán také vytáhl lahev na přípitek, avšak luxusní koňak, a i on hlasitě zadoufal, že to bude chlapec. Nikdy ze mě nebyl nadšený. Jeho syn si jako lékař vzal obyčejnou účetní, která ho v očích jeho otce nebyla hodna. Ale kdybych mu dala vnuka, byl by možná ochoten mě vzít na milost.

Tchyně mi pohledem a tichým úsměvem sdělila, že jí by vnučka nevadila. Nahlas se však neodvážila říct ani popel.

Když o tom přemýšlím, i u mého muže se vzorec chování opakoval. Vybral si za manželku ženu stejně submisivní, jako byla jeho matka. I já dělala to, co chtěl on. Nikdy jsem ale neměla ke své tchyni tak blízko, abych se jí zeptala, zda se pokoušela svému muži vzepřít. Jestli ne, nemám jí to za zlé.

Já to zkusila. A nikdy bych nevěřila, jak hluboce si sáhnu na dno svých psychických sil.

♦ ♦ ♦

Teď jsem se tedy měla stát babičkou. Zatím to pořád bylo tajemství. Byla jsem vázána slibem mlčenlivosti, který samozřejmě bezmezně ctím.

„Tereza je těhotná!“ vypadlo ze mě okamžitě, když jsme s kolegyní v práci usedly k rannímu rituálu míchání kávy a sdílení zážitků z předchozího večera, který obyčejně začínal slovy: „To bys nevěřila, co ten můj…, “ načež následovala různá označení našich drahých poloviček dle míry odchýlení jejich úhlu myšlení a realizovaných skutků od toho našeho – normálního.

„Kecáš?!“ vyjevila se Adéla, která Terezu léta znala a věděla, že měla před Adamem nejvřelejší vztah ke králíkovi.

„Nekecám, “ řekla jsem temně. „Včera mi to řekli.“ A vyprávěla jsem Adéle včerejší historku.

Chechtala se jako blázen. „No jo! Ty budeš bába! To je pecka! Teda, taky bych to do Terezy neřekla! A kdy se to narodí?“

Zavraždila jsem kolegyni pohledem. „V květnu. A neřvi tak, nesmím to nikomu řikat!“

„Jo, jasný, “ Adéla svůj hlas přeladila do konspiračně tlumeného tónu a naklonila se ke mně. „Vždyť to bude hezký! Terezka bude mít miminko, bude šťastná a ty budeš babička… buď ráda, co by za to jiný ženský daly!“

Zaváhala jsem. To mě vůbec nenapadlo. Je pravda, že některé známé někdy mluvily o tom, že se na vnoučata těší. Je to samozřejmě přirozené. Chceme děti a pak vnoučata. Pokračování našich genů. Asi jsem to taky tak podvědomě cítila, jen jsem je nečekala tak brzo. Ale za to, že jsem si pořídila syna na „stará kolena“, za to, že se výrazně posunula věková hranice odchodu do důchodu, za to Terka nemůže. Má na děti věk, má vše, co má k dítěti mít, partnera i byt. Měla bych to tak brát.

„Hm, máš asi pravdu, “ přitakala jsem tedy kolegyni.

„Jasně že mám!“ řekla jásavě. „Ty hele, teď mě napadlo, že ti můžu říkat ‚babi‘, že jo?“ usmála se sladce.

Nestihla uhnout. Podařilo se mi praštit ji zákoníkem práce.

♦ ♦ ♦

Za necelé dva měsíce jsem dostala povolení o TOM mluvit a Terka s Adamem rozhlásili novinu po celé rodině i všem přátelům. Zajímavé! Adamovi rodiče, jeho sestra, zkrátka všichni kromě mě jásali. Ale ani Radek nepropadal přílišné euforii.

„Jsem ochoten dělat TOMU dědu, ale nebudu otročit a hlídat TO každej tejden, abyste si jako nemysleli, “ zahlásil.

„Neboj se, “ klidnila ho Tereza, „budete hlídat, jen když budete chtít.“ A když budu potřebovat, taktně vynechala.

Odvážila jsem se zeptat, zda plánují k dítěti i svatbu.

„Ježíš, mami, nebuď staromódní, “ řekla s despektem moje dcera, jako bych seděla v houpacím křesle s plédem na klíně a s kočkou za krkem a do svatby ji vehementně nutila.

„Já se jenom ptám, “ bránila jsem se, „je mi to jedno. Aspoň se nebudeš muset rozvádět, “ dodala jsem optimisticky.

„Stejně bych si tu svatbu moc neužila, nemohla bych se ani pořádně napít, tak třeba někdy… až bude větší, “ pohladila si zatím pořád ploché břicho.

Jako až mu bude osmnáct a budete se moct zdunit spolu? chtěla jsem se zeptat. Ale dost invektiv, řekla jsem si a nasadila smířlivý tón. „A co myslíš, že to bude? Holčička nebo chlapeček?“

„Holčička, rozhodně holčička! CHCI holčičku, “ řekla Tereza, jako by pohlaví dítěte mohla objednat jako nějaké šaty v butiku.

„No tak se ti to snad splní, taky bych chtěla raději holčičku, “ řekla jsem, ale v hloubi duše jsem měla pochyby. Nějak ve mně sílil pocit, že TO bude chlapec.

„Adam chce samozřejmě kluka, ale to má smůlu, já VÍM, že to bude holka.“

Povzdechla jsem si. Svou neústupností mě dcera ničila od svých tří let. Nikdy jsem ji nerozmazlovala, naopak, byla jsem na ni přísnější než na Davida, ale když se Tereza pro něco rozhodla, nehnul s ní ani buldozer.

Nikdy nezapomenu, jak jako tříletá hodila ohryzek od jablka na zem v obýváku. Zrovna jsme se chystaly do parku, byly jsme oblečené a měly sbalené bábovičky. Terka dokousala jablko, hodila ho na zem a natěšeně se hrnula ke dveřím.

„Teri!“ zastavila jsem ji. „Seber ten ohryzek, prosím!“

Blýskla po mně očima a svraštila vzdorně obočí.

„Nešebelu, “ prohlásila rozhodně.

Mně vylítlo obočí nahoru. Občas odmlouvala, ale otevřenou vzpouru jsem do té doby ještě nezažila. Hlavně v klidu, říkala jsem si. Tělesné tresty nejsou vhodné, lepší je dítěti situaci vysvětlit.

„Terezko, okousaná jablíčka se přece nehází na zem. Ta patří do koše, “ řekla jsem mírně.

Ani se nepohnula.

„Přece bys nechtěla, abychom měli na podlaze odpadky. Co kdybych házela na zem ohryzky nebo papírky i já, to by se nám v našem bytečku určitě nelíbilo, viď, že ne?“ snažila jsem se.

„Líbilo!“ odpálkovala mě.

Polkla jsem. Tohle zvládnu. Je to jen malé dítě.

„Terko, to se prostě nedělá. Odpadky patří do koše. Venku i doma. Jen čuňátka je házejí na zem. Jsi snad čuňátko?“

„Jo, šem!“

Dobře, tohle evidentně nefunguje. Takže dost. Děti musí znát své hranice, jak jsem se dočetla v odborné literatuře.

„Terezo! Jdi a seber ten ohryzek!“

„Ne!“

Začala mi pulzovat žíla na čele.

„Říkám ti, abys šla a hodila ten ohryzek do koše, nebo fakt dostaneš na prdel!“ zadrmolila jsem se sevřenými sanicemi.

Stála tam jako vytesaná a zpod obočí na mě metala modré blesky.

Zkrátím to. Ruply mi nervy a naplácala jsem jí. Třásla jsem s ní, až se jí culíky klepaly.

„Seber to pitomý jabko!“ hulákala jsem jako pominutá.

Slzičky se jí koulely po tvářích, ale nevyměkla. Prostě ho nesebrala.

Nuže, ohryzek jsem sebrala JÁ a byla to moje první lekce v životě (nikoliv poslední), že i rodičovství má své hranice. Proti genům lze totiž těžko bojovat.

Můj profesor na hodinách psychologie jednou prohlásil: „Když budete mít štěstí, naučíte své děti zdravit a poděkovat, zbytek jsou geny. A s těmi nenaděláte vůbec nic.“ Tehdy jsem mu nevěřila, ale po letech mu dávám za pravdu. Tu paličatost má Tereza samozřejmě po svém otci.

„Nebuď zas jak uminutá, “ řekla jsem jí teď. „Co když to bude chlapeček?“

„No tak ho tam nechám, “ prohlásila rezolutně a mně vyrazil pot na čele. Ironie a sarkasmus byly u nás v rodině oblíbené a často používané, ale teď jsem si nebyla jistá.

„Ha ha ha, “ řekla jsem. „To asi ne… že ne?!“ ujišťovala jsem se asi vyplašeně, protože se začala nahlas smát.

„Klid! To víš, že ne!“

„No proto, “ ulevilo se mi.

„Protože to bude holka, “ usmála se.

„Ty jsi fakt praštěná, “ rozčilila jsem se.

„Za dva týdny jdu na ultrazvuk, tam už by mohli poznat, co to je.“

„No tak uvidíme. Hlavně aby to bylo v pořádku, “ řekla jsem zase už smířlivě.

„Já nemusím, já uš to vidíím, “ parodovala budoucí matka hlášku malé holčičky z populární reklamy. „Bude to holčička a bude se jmenovat Elen.“

Obrátila jsem oči v sloup. Ta holka snad ukecá i vyšší síly a vyjde jí to.

♦ ♦ ♦

V den plánovaného ultrazvuku jsem nervózně pokukovala po mobilu, kdy Tereza zavolá. Neměla jsem příliš času pitvat své nejniternější pocity, ale na to, že jsem vnouče vlastně nechtěla a nijak nad ním nejásala, i mě samotnou překvapilo, jak jsem napjatá. Musela jsem si připustit, že mám především strach, zda bude vše v pořádku. Když konečně telefon zazvonil, upustila jsem hrnek s čajem, až mi vyšplíchl na klávesnici počítače, a skočila po přístroji.

„Tak co?!“ řekla jsem napjatě.

„Je to v pytli, mami, “ vzlykla Tereza do telefonu a mně se zastavil tělní oběh.

„Co? Co se stalo?!“ vydechla jsem.

„Bude to kluk!“

„A je v pořádku?!“

„Jo, to jo. Ale nebude to Elenka, víš?“

Srdce mi zase začalo pomalu bít a mozek fungovat. Že já se pro ni tenkrát vracela, když byla mimino a já ji zapomněla v kočáru u sámošky. Mohla jsem si ušetřit tolik nervů.

„No, tak my budeme mít chlapečka, “ hlas se mi zajíkl. Něco hluboko uvnitř mě se pohnulo. „Hlavně že je všechno v pořádku, to se mi ulevilo!“

„No jo… Ale to já jsem věděla, že bude všechno v pořádku… Jenže to nebude holka, vůbec nechápu, jak je to možný, když jsem si to tolik přála, “ remcala Tereza a já se široce usmála.

„Na každýho jednou dojde, “ řekla jsem jí sladce a se vzpomínkou na to, jak mi bylo, když jsem sbírala ohryzek, jsem zavěsila. Bylo mi ale úplně jasné, že ona vůbec netuší, co jsem tím myslela…

„Budeme mít kluka!“ zahlásila jsem v práci teď už otevřeně všem kolegyním. Překvapeně jsem zaslechla ve svém hlase radostný tón. Chtěla jsem přece taky holku! Ale asi se mi spíš ulevilo, že tvoreček v břiše mé dcery nevykazuje žádné anomálie. Od kolegyň se mi dostalo přejících úsměvů a gratulací, ale Adéla, kterou jsem vždy považovala za dobrou přítelkyni, nezklamala.

„Jéé, kluka budete mít! To je paráda, to určitě bude hrát fotbal jako tatínek!“ dala mi pomyslnou ránu. Měla jsem Adélu upřímně ráda a naše vzájemné pošťuchování a dobírání, okořeněné někdy až černým humorem, mi nikdy nevadilo. Naopak. Myslím, že je mnohdy nutné dělat si z věcí, které nás trápí, legraci. Ony nás totiž přestanou potom tolik trápit, protože se najednou nezdají být tak vážnými.

Tohle ale byla fakt podpásovka. Adéla mě dobře znala a věděla, že fotbal i hokej nesnáším. Jednak mi přijde vcelku nesmyslné honit se za míčem či pukem, druhak mám tyto sporty spojeny s nepochopitelně vysokými platy hráčů, což mi přijde velmi nefér oproti bídně placeným vědcům, kteří objevují léky a zachraňují lidské životy. Navíc za jeden měsíční plat hráče v lize by se nakrmila celá africká vesnice.

Možná v tom hrál roli i fakt, že mě jako malou holku na vsi, kde jsme měli chatu, otec, nevím proč, tahal často na fotbalové zápasy, kde hrával FC Horní Týnec proti FC Dolní Týnec. Neskutečně jsem se tam nudila a bála se hrubých hlasů pokřikujících diváků i hráčů, mnohdy prošpikovaných výrazy, z nichž se moje čisté dětské srdéčko chvělo hrůzou a tvářička rděla.

Když začala Tereza chodit s Adamem, byla jsem jednou pozvána na fotbalový zápas, kde její přítel hrál. Dost mě překvapilo, že Tereza, sdílející mou nechuť k tomuto sportovnímu odvětví, na zápasy chodila dost často, ale ruku na srdce, která z nás nedělala ve fázi milostného poblouznění různé nesmysly.

Nicméně já věděla, čemu jsem dceři a jejímu vyvolenému povinována. Nedala jsem tedy najevo svou nelibost, poctivě jsem se snažila sledovat zápas, ptala se vedle sebe sedícího Adamova dědečka, co se děje, když hlasy diváků zesílily a nadávky zhoustly. Dědeček se mi to snažil vysvětlit, většinou marně. Slova ofsajd a aut sice znám, ale jejich podstatu asi nikdy nepochopím. Hlášky z řad diváků: „Co děláš, pičovoe?!“ nebo „Co si myslí, debil, že kope brambory?!“ jsem znala velice dobře, ale ani jako malá, ani teď jsem nedokázala rozluštit, kterému hráči jsou určeny a proč. Jen už jsem se tolik nečervenala.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Babičkou proti své vůli.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.