Staré křivdy

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.xyz.cz

www.albatrosmedia.cz

John Marrs

Staré křivdy – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Elliotovi

„Zatímco pravda si teprve obouvá boty,
lež už procestovala polovinu světa.“

Charles Spurgeon

Prolog

Přestala jsem tě mít ráda. Přestala jsem se o tebe zajímat. Přestala jsem si o tebe dělat starosti. Prostě jsem… přestala.

Možná tě to překvapí, ale navzdory všemu – přes všechnu tu krutost, sobeckost i bolest, kterou jsi způsobila – mi na tobě svým způsobem pořád záleželo. Ale teď už ne.

Ráda bych tě na něco upozornila: už tě nepotřebuju. Nevzpomínám se slzou v oku na staré časy. Všechny vzpomínky i to, co následovalo, jsem z paměti vymazala. Většinu času, kdy jsme byly spolu, jsem si přála, abychom měly lepší vztah, ale pochopila jsem, že tohle je konec, který je mi souzený. A tak jsem před tebou vyložila všechny karty na stůl. Otevřená hra.

Jsi člověk, s nímž bydlím v jednom domě – nic víc a nic míň. Neznamenáš pro mě víc než dřevěné žaluzie, které kryjí, co se děje uvnitř, prkna v podlaze, po kterých chodím, nebo dveře, které nás oddělují.

Strávila jsem až příliš mnoho času tím, že jsem se snažila odhalit ty tvé intriky. Snášela jsem všechno, cos udělala, ačkoli se do mě tvoje činy zabodávaly jako nůž. Jenomže já už mám sebeobětování dost. Už nechci být někým jiným jenom proto, abys ty byla šťastná. Protože to nás dovedlo až sem. Promrhala jsem spoustu času snahou, abys o mě stála. Bolí mě, když si vzpomenu na všechny ty možnosti, které jsem jenom kvůli tobě pustila k vodě. Tolik promarněných příležitostí. Nejraději bych klesla na kolena v rohu zahrady, schoulila se do klubíčka na hromadu hlíny a počkala, až mě zasype jehličí, obroste břečťan a přestane mě být vidět.

Až nedávno jsem pochopila, jak žalostný život jsi mě donutila žít. Ve svém strádání jsi mě potřebovala jako spolutrpitele, aby sis nepřipadala tak sama.

Z našeho soužití jsem si odnesla jedno jediné ponaučení: všechno, co je ve mně zkažené, je zkažené i v tobě. Jsme úplně stejné. Jako bychom byly jedna a táž osoba. A až umřu, zhasne i tvoje svíčka. Až budeme příště spolu, přeji si, aby jedna z nás ležela v rakvi ve starých hadrech, které jí budou plandat na seschlém, svraštělém těle.

Teprve tehdy se od sebe dokážeme oddělit. Teprve tehdy budeme moct být samy sebou. Teprve tehdy dosáhnu klidu. A teprve tehdy se tě konečně zbavím.

A jestliže moje duše vzlétne vzhůru, pak přísahám, že ta tvoje klesne ke dnu jako ten nejtěžší kámen a nikdo už ji nikdy nespatří.

Část první

První kapitola

Maggie

Nemůžete mě vidět. Jsem tady nahoře ve vraním hnízdě. Nikdo z chodců na ulici, kteří se ženou za svým cílem, mě nezahlédne. Vím to, protože jsem snad stokrát zkoušela mávat na sousedy, a oni nikdy nereagovali. Technicky vzato jsem neviditelná. Neexistuju. Vytratila jsem se. Je ze mě duch.

A nejspíš jako duch i vypadám, jak tak stojím za okenicemi, které tlumí světlo, jež vniká do mého pokoje, a dělají ze mě pouhopouhý stín. Když venku nesvítí pouliční lampy, panuje tady uvnitř, dokonce i v ty nejslunečnější dny, potemnělé šero. To proto mhouřím oči pokaždé, když scházím dolů. Musím počkat, až oči přivyknou dennímu světlu. Když sem ty okenice nainstalovali, měla jsem klaustrofobii: vytvářely bariéru mezi mnou a vnějším světem. Ale už jsem si na ně zvykla. Stačí trocha času a člověk si zvykne na všechno. A taková jsem i já: umím se přizpůsobit.

Říkám tomuhle pokoji vraní hnízdo, protože mi připomíná stejnojmenné místo na nejvyšším lodním stožáru. Námořníci vylézali nahoru, odkud měli rozhled na míle daleko. Zato já nedohlédnu dál než na obytnou zástavbu v naší ulici.

Zrovna teď pozoruju, jak Barbara pomáhá své mámě Elsie nasednout do auta na sedadlo spolujezdce. Barbara si na mámu vždycky udělá čas. Každý rodič by byl na takovou dceru pyšný. Elsie je poslední dobou odkázaná na pomoc chodítka. Má takové to kovové s úchyty na ruce vpředu. Vzpomínám si, jak si stěžovala, že artritida v kotnících i kolenou se jí zhoršuje a že běžně dostupné protizánětlivé léky jí dávno nezabírají. Už ani nevím, kolikrát jsem jí navrhovala, aby zašla za doktorem Fellowsem. Jednou jsem se dokonce nabídla, že zatahám v práci za nitky – pracovala jsem jako zástupkyně vrchní sestry – a zajistím, aby ji pozvali na den, který jí bude vyhovovat. Jenomže Elsie je stará, tvrdohlavá ženská a vzala si do hlavy, že kdyby zašla za doktorem častěji než jednou za rok, kdy se nechává očkovat proti chřipce, začalo by to s ní jít rychle z kopce.

Napadá mě, jestli si na mě Elsie někdy vzpomene. Říkám si, jestli přemýšlí, proč jsem k ní jednoho dne náhle přestala chodit na kafe, ačkoli jsem se za ní stavovala každý čtvrtek. Vždycky o půl čtvrté, pravidelně, přesná jako hodinky. Za ty roky se z toho stala rutina. Přišla jsem domů z práce, vzala si z police plechovku s kafem – Elsie měla jenom takovou tu nedobrou nahořklou značku ze supermarketu, kterou jsem nesnášela – a několik následujících hodin jsme strávily vymýšlením toho, jak zachránit svět, nebo pomlouváním sousedů. Tyhle hovory mi chybí. Častokrát jsem Elsie přistihla, jak se dívá směrem k našemu domu, a proto chci věřit, že na mě nezapomněla. Barbara vyjede z příjezdové cesty a projede ulicí kolem čísla čtyřicet jedna. Realitní kancelář už ho dávno pustila ze zřetele. Odtud seshora vidím jenom přední část nemovitosti – a taky to, v jakou ruinu se proměnila. Kdyby bývalý majitel pan Steadman věděl, co se z jeho kdysi tak překrásné zahrady stalo, obracel by se v hrobě. Původní záhonky, se kterými si tak vyhrál, zarostl trávník a na něm leží spousta plechovek a obalů od jídla s sebou. Studenti nemají úctu. Vůbec k ničemu.

Jeho vnuk měl dům prodat. Ale možná že jenom nemohl najít kupce. Ne každý chce žít v domě, ve kterém mrtvé tělo bývalého majitele leželo několik týdnů, než ho našli. Já jediná jsem si všimla, že ve schránce pana Steadmana přetékají noviny a nikdo neroztahuje závěsy. Hned bych někoho zavolala, ale to samozřejmě není možné.

Venku na trávníku kousek od telegrafního sloupu zaparkuje auto s promáčknutým předním nárazníkem. Je to Louise z čísla osmnáct, a když vystoupí, vidím, jak se jí pod tričkem vzdouvá břicho. Je znovu těhotná. Mám radost za ni. Už jednou došla takhle daleko, potom se jednoho dne k jejich domu přiřítila sanitka, a když jsem ji viděla o něco později, najednou už těhotná nebyla. Její tělo se vrátilo do normální velikosti, jako by se vůbec nic nedělo. Neumím si představit, jaké to je muset všem oznámit: „Už nečekám dítě.“ Mám za to, že když ztratíte něco, co jste chtěla z celého srdce milovat a moc jste se na to těšila, už nikdy nebudete stejná jako dřív.

Zajímalo by mě, jestli ještě pořád pracuje na částečný úvazek ve velkoobchodě s nápoji. Už nějakou dobu jsem ji neviděla v uniformě. Vím, že její muž dál dělá taxikáře, protože když přijíždí domů po noční šichtě, vídám odlesky dálkových světel jeho taxíku na stropě. Někdy, když nemůžu spát, pozoruju jeho siluetu za volantem. Sedí tam, motor vypnutý, tvář lehce ozářenou matným světlem z palubní desky. Často si říkám, proč asi nejde rovnou dovnitř. Třeba si představuje nějaký jiný život, lepší než ten, který ho čeká za dveřmi jejich domu. Chápu ho. Taky si často představuju, že žiju někde úplně jinde a jinak. Jenomže jak se zpívá v jedné staré písni: člověk vždycky nedostane, co chce.

Nikdo jiný k pozorování na ulici není, a proto se obrátím do pokoje. Moc tady toho nemám, ale já skoro nic nepotřebuju. Stojí tu dvojpostel, dva noční stolky, dvě lampy, šatní skříň, toaletní stolek a gauč. Televize, připevněná na zdi, dávno přestala fungovat, a o novou jsem Ninu nepožádala, protože nechci, aby si myslela, že mi koukání na televizi chybí. Navíc když nehraje, tak si palčivě neuvědomuju, co všechno mi v životě uniká.

Mám tady knížky, které mi dělají společnost, a někdy se mi podaří samu sebe přesvědčit, že mi to stačí. Nevybírám si, co si chci přečíst – musím vystačit s tím, co mi Nina přinese. Jednou za několik dní přečtu novou knihu. Nejraději mám detektivky a psychologické thrillery, prostě cokoli, co vás vede určitou cestou…, a potom přijde zvrat. Moc ráda sleduju policejní soukolí v akci a předvídám, kdo je vrah. Jenomže není snadné mě uspokojit. Když pachatele uhádnu moc brzy, jsem zklamaná z toho, jak předvídatelný příběh je, a pokud na něj nepřijdu, zlobím se na sebe, že jsem vraha neodhalila.

Moc ráda bych napsala knihu. Nosím v hlavě celou řadu námětů a stejné množství tajemství. Mám důvodné podezření, že k tomu nikdy nedojde. Ke spoustě věcí totiž nikdy nedojde. Tak třeba už nikdy nevyjdu z tohoto domu. Ať se snažím sebevíc, nedokážu to. A můžu si za to sama. Nevěřím nikomu, kdo tvrdí, že ničeho nelituje. Takoví lidé si lžou do kapsy. Všichni něčeho litujeme. Kdybych měla možnost vrátit se v čase a něco na svém životě změnit, skočila bych do stroje času dřív, než řeknete H. G. Wells.

Najednou uslyším, jak se dole otevírají dveře, a o chvíli později se ke mně donese její hlas. Ani jsem si nevšimla, jak kráčí po ulici k domu.

„Dobrý večer,“ zavolá Nina nahoru z přízemí. „Je někdo doma?“

„Jo, jenom já,“ odpovím a otevřu dveře ložnice. Z místa pod architrávem, kde stojím, vidím dvě přeplněné nákupní tašky, které odložila na zem. „Zašlas nakoupit?“

„Dobrý postřeh,“ odvětí.

„A jak bylo v práci? Mělas fajn den?“

„Jako obvykle. K večeři bude pečené kuře.“

Nesnáším pečené kuře. „To zní skvěle,“ řeknu. „Dneska jíme spolu?“

„Ano, je úterý.“

„Aha. Myslela jsem si, že je středa. Nějak se předbíhám.“

„Až to bude hotové, přijdu pro tebe. Nemělo by to trvat dlouho.“

„Dobře,“ odpovím a vrátím se do pokoje. Nina mi zmizí z dohledu.

Zastavím se a spočítám stařecké skvrny, které mám na rukou. Tak dlouho jsem nevyšla ven na slunce, že žádné nepřibyly. Jedno malé plus mezi všemi těmi mínusy. Prohlédnu si svůj odraz v zrcadle na toaletním stolku a upravím si rozčepýřené vlasy. Už takovou dobu jsou šedivé, že si ani nevzpomínám, jakou měly dřív barvu. Použiju středně červenou rtěnku, abych si na rty namalovala úsměv, a přidám i lehké oční linky. Na tváře nanesu zdravíčka, ale protože mám tak bledou pleť, připomínají červené fleky na hadrové panence. Setřu je a nechám tváře jen tak.

Zhluboka se nadechnu a připravím se na večer, který mě čeká. Kdysi jsme bývaly nejlepší přítelkyně. To bylo ještě předtím, než přišel a všechno zničil. A z nás zbyly dvě trosky, které tu po sobě zanechal.

Druhá kapitola

Nina

Sundám skleněné víko z pečicí mísy ve spodní části trouby a ven se vyhrne pára. Kuřecí prsa uvnitř zbělela. Píchnu do nich vidličkou, abych se ujistila, že jsou hotová. Vím, že Maggie nemá pečené kuře ráda, zato já ano. A kdo v tomhle domě vaří? Kromě toho mě to její předstírané nadšení pokaždé pobaví.

Vybalím tašky s nákupem a sundám si kabát. Maggie má ráda, když jsou věci ve skříňkách a šuplících úhledně vyskládané. Já ne. Systematičnost a řád si schovávám do práce, kde nemám na vybranou a musím mít ve věcech pořádek. Zato ve svém domě nemusím dělat nic, co sama nechci. Proto naskládám potraviny, kamkoli se mi zlíbí. Maggie je za mými zády určitě přeorganizovávat nebude.

V nákupním středisku Sainsbury’s bylo dnes večer plno lidí, citelně víc než jindy. Celé rodiny vyrazily na nákup. Armády vystresovaných rodičů, kteří se snažili pořídit velký nákup, a za rukáv je přitom tahali uřvaní potomci dožadující se nějaké sladkosti, hračky nebo komiksu. Pozorovala jsem několik strhaných matek, jak protáčejí panenky, a říkala jsem si, že ani nevědí, jaké mají štěstí.

Zaujal mě jeden chlapeček s hustou kšticí tmavých vlasů. Mohl mu být sotva rok, seděl v košíku, buclaté nožky provlečené dírami vzadu, jednu botu nasazenou, druhou pohozenou na krabici mandarinek, a usmíval se od ucha k uchu. Jeho máma šla do vedlejší uličky a na chvíli ho nechala samotného. Napadlo mě, jak snadné by bylo ho popadnout a odnést pryč. Když se vracela se sklenicí kečupu, měla jsem sto chutí jí říct, jak je lehkovážná.

Měli tam spoustu zboží v akci a taky dost potravin, kterým se blížilo datum spotřeby, takže jsem toho nakoupila víc, než jsem měla na seznamu. Jenomže obložená těžkými nákupními taškami jsem nemohla jít domů pěšky, a proto jsem si zavolala taxíka a všechny peníze, které jsem ušetřila za zlevněné potraviny, jsem utratila za něj. Podle profilu a očí, které jsem spatřila ve zpětném zrcátku, jsem řidiče poznala. Nathan Robinson. Chodila jsem s ním do školy – nejdřív na základku Abington Vale a pak krátce i na střední Weston Favell Upper. Moc se nezměnil, jen vlasů mu výrazně ubylo a na rukou mu přibyla ohyzdná tetování. Nepoznal mě a já jsem se mu nepřipomínala. Nechtělo se mi trávit cestu domů hovorem o lidech, se kterými dávno nejsem v kontaktu, ani uvažovat nad tím, kam zmizelo těch čtyřiadvacet let od chvíle, kdy jsme se viděli naposledy. Navíc by si mě určitě nepamatoval. Ve čtrnácti jsem ze školy odešla a už jsem se tam nikdy nevrátila.

Když taxík odjížděl, na okamžik jsem zůstala stát čelem k domu a zahleděla jsem se do okna ve druhém patře. Vím, že většinu dne tráví Maggie za těmi okenicemi a žije skrze životy ostatních, které pozoruje. Zajímalo by mě, jak moc jí schází kontakt s lidmi. Vždycky u večeře mi vypráví, koho viděla a co zrovna dělal, ale zatoužila někdy být s nimi tam dole? Protože pozorovat život a žít ho není jedno a totéž, že ne?

Snažila jsem se jí dopřát co nejvíc pohodlí, jenomže ona si téměř nikdy o nic neřekne. Nezmínila se, když jí přestala fungovat televize, a až když jsem si uvědomila, že už jsem ji dlouho neslyšela hrát, přiznala, že je rozbitá. Zrovna jsem se chtěla nabídnout, že ji nechám opravit, ale dodala, že „zpravodajství je hrozně depresivní“ a že si „beztak raději čte“. A tak jsem se nenamáhala. Je mi jasné, že kdybych byla na jejím místě, tam nahoře bych se dozajista zbláznila.

Opustím kuchyň, vyjdu po schodech nahoru do jídelny v prvním patře a prostřu stůl pro dva. Rozložím krajkový ubrus, ten, který jí ušila babička. Maggie ho ráda nechává „pro zvláštní příležitosti“. Připomínám jí, že žádné „zvláštní příležitosti“ už nebudou. Žijeme v době, kdy lidi i věci jsou na jedno použití. Vrátím se k troubě, vytáhnu jídlo, přichystám talíře a lahev Pinot Grigio a všechno to odnesu nahoru.

Když prostírám, rozhlédnu se kolem sebe. Kdysi to bývala ložnice a dodnes tu stojí prádelník, který musím teprve odstěhovat. Jednoho dne si udělám čas a celý pokoj předělám. Podle běžných standardů je náš dům zařízený takříkajíc bez ladu a skladu. V přízemí je kuchyně a v ní dveře vedoucí do sklepa, hala, prázdný pokoj – kdysi jídelna – a toaleta. V prvním poschodí jsou dvě ložnice, koupelna, pracovna a nová jídelna, jejíž zdi jsou plné polic s knihami. Všechny knížky mají ochranný obal z průhledné fólie. Druhé poschodí vzniklo přestavbou půdy. Tam bydlí Maggie. To je její domov. Má tam další koupelnu, kterou používá jenom ona, chodbičku a svůj pokoj. To je všechno. Můj domov. Vlastně náš domov, to je asi přesnější. A ať se vám to líbí, nebo ne, ani jedna z nás se nikam nechystá.

Vyjdu o patro výš a najdu ji u okna. Zůstanu stát, chvíli ji pozoruju a říkám si, co se jí asi honí hlavou, když je tady celé dny sama. A na kratinký okamžik nemám daleko k tomu, abych ji začala litovat.

Třetí kapitola

Maggie

Čekání na Ninu si krátím pozorováním lidí, kteří se pohybují po naší ulici. Jsem jako hlídka, jen bez možnosti ohlásit nadřízenému podezřelou aktivitu nebo odmítnout někomu vstup do hlídaného prostoru. Jsem asi stejně platná jako bezzubý hlídací pes. Vzpomínám si, jak jsem se sem před nějakými čtyřiceti lety nastěhovala a jak většina domů vypadala v té době navlas stejně. Všechny byly dobře udržované a jejich uniformnost v sobě měla jistý šarm. Teď mají garážová vrata různých barev, ohavná plastová okna a vstupní dveře rovněž z plastu. Většina majitelů nahradila trávník na předzahrádce betonovým dlážděním, aby měli kam zaparkovat druhé, někdy i třetí auto. Moje kdysi tak barevná ulice se zásahem člověka změnila na padesát odstínů šedi.

V tom, jak jednotlivé parcely sleduju, existuje určitý vzorec. Jsem na vzdáleném konci slepé ulice, takže vidím na domy po obou stranách. Začnu s těmi nalevo. Mají cennější pozemek, protože vzadu sousedí se školním hřištěm. Číslo dvacet devět je poslední dům, který vidím, aniž bych musela mhouřit oči. Vyvolává ve mně ty nejsmutnější vzpomínky. Před několika lety tam při požáru málem zemřel malý chlapec, Henry. Dobře si na něj vzpomínám: byl to tak milý a zdvořilý hoch. Hasiči mu sice zachránili život, ale utrpěl rozsáhlé poškození mozku. Jeho matka si to nikdy neodpustila. Zničilo to celou rodinu. Všimla jsem si, že před nedávnem se její manžel nastěhoval zpátky i se dvěma dcerkami, Effie a Alice. Doufám, že i oni se dočkají šťastného konce.

Pak zaostřím na druhou stranu ulice. Elsiin dům, který sousedí s mým. My dvě bydlíme v téhle ulici ze všech nejdéle. Nastěhovaly jsme se sem pouhé tři měsíce po sobě a brzy se z nás staly blízké přítelkyně. Elsie zná víc tajemství, které náš dům skrývá, než Nina. Ze všech lidí tam venku, kteří dál nerušeně žijí svůj život, mi nejvíc schází právě ona.

Závěsy vždycky zatahuje, až když si jde lehnout, a svůj zvyk nemění, ani když je venku tma jako v pytli. A protože má rozsvíceno, všichni jí můžou vidět až do talíře. Říkám si, že jako starší žena, která navíc žije sama, by měla být opatrnější. Spatřím povědomé zeleno-bílé obrysy na obrovské obrazovce, kterou má pověšenou na zdi. Řekla bych, že právě běží vstupní titulky seriálu EastEnders. Elsie má nekonečné seriály ráda, ostatně jako já. Při našich pravidelných čtvrtečních kávových sedánkách jsme se o nich často bavívaly. Napadne mě, jak rychle bych se asi po té době, kdy se nedívám, znovu zorientovala v ději a dohnala to, co mi uniklo. Znovu si říkám, že bych mohla požádat Ninu, aby mi nechala spravit televizi, ale opravdu jí chci dát najevo, že mi něčím prokazuje laskavost? Možná že si raději nechám useknout nos, jenom abych si zachovala tvář.

Před domem na okamžik zastaví malé bílé auto s tmavým střešním oknem. Řidič si musel splést adresu, protože se okamžitě zase rozjede pryč.

Najednou si uvědomím, že nejsem sama. Otočím se a uvidím Ninu. Dívá se na mě. Snaží se předstírat, že zrovna přišla, ale je mi jasné, že už tam pár minut stojí. Stalo se to víckrát: uvědomila jsem si, že mě tiše pozoruje a nejspíš i soudí, ale neptala jsem se. Ani jedna z nás neříká, co si skutečně myslí. Nepravdy a neochota komunikovat přímo – přesně tak spolu my dvě fungujeme. Nebo spíš nefungujeme. To bude asi přesnější.

„Připravená povečeřet?“ zeptá se. Souhlasně se usměju. Vezme mě jemně za ruku a pomůže mi ze schodů. Postupujeme pomalu, po jednom.

Nina sedí v čele stolu, umístěného v rohu jídelny před výsuvným oknem, a já sedím o dvě židle dál po jejím boku. Horní část okna je pootevřená. Cítím, jak dovnitř proudí vánek a čechrá mi vlasy. Na krku i na ramenou mi naskočí husí kůže.

Víno je nečekané a o to příjemnější překvapení, jenomže ona nalije jenom sobě. Přistihne mě, jak si lahev zálibně prohlížím, a je jí jasné, že kdyby mi nabídla, neodmítla bych. Pak se ale odvrátí a já neřeknu nic. Místo toho usrknu trochu vlažné vody z kelímku.

Už zase nám k jídlu vyhrávají největší hity od ABBY. Nina tu desku pouští tak často, že některé songy se doslova vydřely z povrchu. Písně přeskakují a chrastí a slovům často není rozumět. Jednou jsem navrhla, že kdyby koupila CD, nic by nepřeskakovalo ani nedrhlo. Zhnuseně se na mě podívala a připomněla mi, komu ten vinyl kdysi patřil. Zbavit se ho by prý byla „svatokrádež“. „Nemůžeme přece začít nahrazovat věci jenom proto, že stárnou, že ne?“ dodala významně.

Seznam skladeb znám nazpaměť. Jako první se ozvou tóny písně SOS. V duchu se zasměju. Černý humor, tak se tomu tuším říká. Nina vezme do ruky servírovací lžíci, vybere mi větší kuřecí prso a k němu přidá extra porci zeleniny. Pak vše polije bohatou porcí šťávy, větší, než jakou si dá sama. Později večer mě z jídla bude natahovat. Přesto jí poděkuju a znovu podotknu, jak krásně to voní.

„Mám ti nakrájet kuře?“ nabídne se. Vděčně přikývnu. Nina vezme svůj nůž a kuře rozkrájí na jednotlivá sousta. Pak se vrátí zpátky na místo.

„Přihodilo se dnes v práci něco zajímavého?“ zeptám se.

„Ani ne.“

„Mělas toho hodně? Na ulici si přes den hrála fůra dětí, takže předpokládám, že mají velikonoční prázdniny.“

„Tobě tam z toho tvého vraního hnízda nic neunikne, viď?“

„Jenom si všímám.“

Moje kuře je uvnitř lehce narůžovělé, ale nestěžuju si. Namočím ho do šťávy, abych překryla chuť polosyrového masa.

„Mladší děti měly klub, takže ráno bylo hektické,“ rozpovídá se Nina. „Někteří rodiče nám pověsí děti na krk, jako bychom byly nějaké chůvy, a zmizí si do města, aby si mohli nakoupit. Cílem programu ale je, aby se aktivně podíleli a četli si s dětmi. Jenomže některé ženy v sobě nemají mateřský cit, nezdá se ti?“

Nina drží ruku s vidličkou ve vzduchu. Kus brambory jí spadne a přistane na ubruse. Dvakrát se ho pokusí nabodnout na vidličku a on pokaždé poskočí a šťáva se vsakuje ještě hlouběji do látky barvy slonovinové kosti. Nesnáším, když používá tenhle ubrus. Je krajkový. Poslední věc, kterou mi ušila babička, než si ji vzala rakovina prsu. Kousnu se do rtu a snažím se to nevidět.

„Všimla jsem si, že Louise je zase těhotná,“ řeknu.

„Kdo je Louise?“

„Tu znáš – Louise Thorpeová z čísla osmnáct. Její manžel taxikaří.“

„Jak to víš?“

„Protože má na střeše auta připevněnou takovou tu svítivou reklamu.“

Nina zavrtí hlavou. „Jak víš, že je Louise těhotná?“

„Aha,“ zasměju se, ale ne od srdce, samozřejmě. „Viděla jsem ji a má buben. Teprve roste. Ještě před pár týdny nebylo nic vidět.“ Už když to říkám, zalituju, že jsem o tom vůbec začínala. Měla jsem nejdřív přemýšlet, protože děti jsou v tomhle domě zapovězené téma a já dobře vím, kterým směrem se náš rozhovor začne ubírat.

„Už si ani nevzpomínáš, kdy to začalo být vidět na mně, že ne?“ řekne a oči se jí zlověstně zúží.

„Ne, ani ne,“ odpovím a sklopím zrak do talíře. Zdá se, jako by teplota v pokoji prudce poklesla o několik stupňů.

„Nejspíš to bylo až někdy v šestém měsíci. Teprve tehdy jsem si to sama opravdu uvědomila,“ vzpomíná. „Ráno mi nebývalo špatně, nebyla jsem unavená, prostě žádné příznaky. Vlastně jsem asi měla štěstí.“

Dál držím hlavu skloněnou. „To ano.“

„Do jisté míry,“ dodá. „Měla jsem štěstí pouze do jisté míry!“

Vysloví větu tak, aby zůstala viset ve vzduchu. Potřebovala bych změnit téma, ale sotva jsme začaly jíst, a mně už docházejí novinky, které jsem na ulici vypozorovala.

Nina nechá příbor s cinknutím dopadnout na talíř. Nadskočím leknutím. Vytáhne z obalu druhou desku a najde píseň s názvem Does Your Mother Know. Je to jedna z rychlejších skladeb. Začne si prozpěvovat první sloku a trochu se uklidní. „Kdysi jsme na ni spolu tančívaly, vzpomínáš?“ zeptá se. „Jako mikrofon jsme používaly hřebeny a prozpěvovaly jsme si společně s ABBOU. Já jsem zpívala klučičí part, ty holčičí.“

Popojde blíž ke mně. Když natáhne ruku, instinktivně sebou cuknu. Zavrtím hlavou. „Na to jsem příliš stará.“

„Nevymlouvej se.“

Pohne prsty. Láká mě k sobě. Váhavě vstanu. Přesuneme se do volného prostoru. Vezme mě za ruce a začneme tančit. Nina vede. Netrvá dlouho a křepčíme po místnosti jako šílené, i když musíme brát ohledy na moji omezenou hybnost. Na okamžik se přenesu zpátky do osmdesátých let minulého století, kdy jsme – stejně jako teď – tancovaly a hlasitě zpívaly. A po nevím jak dlouhé době jako bychom si k sobě znovu nacházely cestu. Je to příjemný pocit… sakra příjemný. A pak uvidím náš odraz v okně.

Nina už není moje malá holčička a já už nejsem její matka.

A jakmile skončí refrén, odezní i vzpomínka na to, co jsme kdysi mívaly. Sedíme zpátky u stolu, soukáme do sebe jídlo, které si ani jedna z nás nevychutnává, a já se pokouším nezávazně konverzovat.

Zeptám se, co má v plánu zítra, zkusím zmínit několik jejích kolegů, a než mi povypráví o lidech, které jsem nikdy neviděla, jsme po jídle. Cítím, jak se mi do krku začínají tlačit žaludeční šťávy. Polknu, abych je potlačila. Je mi jasné, že mi žaludek nedovolí usnout a většinu noci budu odplivovat nakyslé sliny do kelímku vedle postele.

„Nemám uklidit ze stolu?“ nabídnu se.

„Díky,“ odpoví.

Začnu sklízet talíře a příbory.

„Odskočím si a potom ti pomůžu zpátky nahoru.“

Ujistím se, že odešla, a když je pryč, usrknu si trochu vína z lahve. Je sladké jako nektar. Dám si ještě jeden lok. Teprve pak mě napadne, že odešla schválně. Byl to test a já jsem zklamala. Doliju do lahve trochu vody ze svého pohárku, abych zamaskovala ty dva hlty, které jsem upila. Složím ubrus a s použitím posledních kapek z kelímku a ubrousku se pokusím odstranit skvrnu, která na něm zůstala.

„Nedělej si s tím starosti,“ řekne Nina přezíravě, když se vrátí. „Hodím ho do pračky na vyšší teplotu.“

„Ale vždyť je krajkový,“ vyhrknu až příliš rychle. „Rozpadne se.“

„Tak ho vyhodím a koupím nový.“

Chtěla bych po ní něco štěknout, ale nechám to být.

„Tak co, připravená?“ zeptá se. Podívám se ven. Bude sotva sedm hodin a venku je ještě světlo.

Bez varování mě Nina popadne za zápěstí a zaryje mi nehty do masa. Vyjeknu. Cítím, jak se zarývají hlouběji do kůže a do svalů. Nakonec je bolest příliš silná. Uvolním ruku, ještě před chvílí stisknutou v pěst. Na stůl s cinknutím dopadne vývrtka, kterou jsem částečně schovávala v rukávu. Nina mě dál svírá a zarývá mi nehty do ruky. Prudce se kousnu do jazyka. Nechci, aby viděla, jak moc mě to bolí. Nakonec mě pustí.

„Chtěla jsem ji odnést do kuchyně se špinavým nádobím,“ řeknu.

„To nebude nutné,“ namítne a schová si ji do zadní kapsy. Pak se tón jejího hlasu znatelně promění – jako by snad těch posledních třicet vteřin ani neproběhlo. „Tak už pojď, odvedeme tě zpátky nahoru, co říkáš?“

Čtvrtá kapitola

Nina

Jdu po schodech za matkou. Stoupá postupně: nejprve položí na schod jednu nohu, potom druhou. Všímám si, jak se jí napínají svaly v pažích, když si pomáhá rukama a přitahuje se k zábradlí. Za ty poslední dva roky znatelně zeslábla. A taky už si na nohou není tak jistá jako dřív. Vypadá to, jako by se bála, že když bude postupovat rychleji, ztratí rovnováhu a spadne nazad. Kdyby k tomu došlo, jsem tady, abych ji zachytila.

Většina z nás je v jistou chvíli nucena smířit se s tím, že budeme postupně sledovat, jak nám rodiče chátrají před očima, a nebudeme mít možnost ten proces zpomalit. Ani já nejsem výjimkou. Navzdory všemu, co se mezi mnou a Maggie odehrálo, mi trhá srdce, když si uvědomím, že jednoho dne už tady nebude. Někdy zůstanu stát dole pod schody, zavřu oči a pootevřenými dveřmi poslouchám, jak nahoře v pokoji chodí, předčítá si nahlas z knížky a prkna jí povrzávají pod nohama. Zajímalo by mě, jestli schválně dělá hluk, aby vyplnila ticho a prázdnotu svého pokoje.

Jednou jsem jí řekla, že je jako duch a straší v domě dávno před svou smrtí. Smála se a říkala, že na mě bude vždycky dávat pozor, dokonce i z hrobu. Cítila jsem v její poznámce osten zlého úmyslu, a přesto mě svým způsobem uklidnila. Zvláštní. Sdílet dům s pokřivenou duší je lepší než žít v něm sama. To mě totiž děsí ze všeho nejvíc – že zůstanu úplně sama.

Vystoupáme do druhého patra. Maggie zahne doleva, projde přes podestu a otevře dveře do koupelny. Pokusí se je za sebou zavřít, jako by zapomněla, že vždycky zůstávají pootevřené. Počkám venku. Posadím se na schody. Uvnitř teče voda. Je úterý večer, takže si napouští vanu. Podobná rutina a společná večeře zajišťují, že víme, co můžeme jedna od druhé očekávat. Ovšem až na chvíle, kdy se odkloní od scénáře a udělá nějakou pitomost, jako když se před chvílí pokusila ukrást vývrtku. Pak má člověk pocit, že udělal jeden krok dopředu a dva kroky zpátky. A přesto nepolevím.

Když jsem dorazila domů, zapnula jsem ohřev vody, ale jenom na tak dlouho, aby byla voda mírně teplá, spíš vlažná. Utáhnout tenhle barák stojí spoustu peněz a můj výdělek a její penze nejsou bezedné. Leden i únor byly letos nebývale chladné, takže její příspěvek na topení jsme prošustrovaly už před několika týdny. Ale jakmile bude po Velikonocích, můžeme se začít těšit na léto. A hlavně nebudeme muset tak často zapínat topení.

„Přinesla jsem ti další knížku,“ zavolám na ni z chodby. Když leze do vany, uslyším zachrastění kovu.

„Díky,“ odpoví.

„Nechám ti ji v pokoji.“

Seběhnu zpátky do přízemí a vrátím se s knihou, na jejímž přebalu je křídou namalovaný obrys lidského těla. Zajímalo by mě, jestli její oblíbená četba nějakým způsobem nereflektuje temnotu, kterou má v sobě.

Položím knihu na noční stolek a přejdu k oknu. Kromě jediného auta, které projíždí kolem, je všude klid. Z pokojů několika sousedních domů se line blikavá záře zapnuté televize. Říkám si, na co se ti lidé asi dívají. V tuhle hodinu to nejspíš bude nějaký nekonečný seriál. Když jsem byla malá, scházívali jsme se všichni u bedny a sledovali jsme nekonečné seriály Coronation Street nebo EastEnders. No všichni – my s mámou jsme se dívaly. Táta si četl noviny nebo seděl nahoře v pracovně u stolu a navrhoval budovy.

Naše sousedka Louise vyjde ze dveří svého domu a vytáhne něco z kufru auta. Ve světle pouliční lampy si všimnu rostoucího pupku – máma měla pravdu, rozhodně je těhotná. Bezmyšlenkovitě si sáhnu na břicho a pohladím ho, jako by nový život rostl i ve mně. Samozřejmě vím, že ve mně nic neroste, není to možné. Moje útroby jsou jako starý, polámaný stroj, ve kterém schází několik důležitých součástek. Ale ani to mi nezabrání toužit dál.

Vzhlédnu k sytě oranžovému, místy až purpurovému nebi a jsem ráda, že přicházejí mírnější, teplejší noci. Z příspěvku na péči o blízkou osobu jsem si našetřila a objednala jsem si nový zahradní nábytek: stůl a čtyři křesla z materiálu, kterému se říká ratan. Brzy by měly dorazit. Jistěže nepotřebuju tolik křesel, žádní hosté k nám nechodí. Jenomže jedno osamocené křeslo by vypadalo uboze.

Na chvíli se zasním a představím si, jak s Maggie nějakého teplého letního večera sedíme na zahradě a večeříme. Bylo by hezké podniknout něco, co nám připadá nezvyklé, zato pro ostatní rodiny je to běžné. Co nejrychleji tu myšlenku zaplaším. Jestliže ji nemůžu nechat ani na pár minut samotnou s vývrtkou, jak bych si mohla být jistá, že venku nebude nebezpečná mně nebo sobě? Kouknu se na hodinky. Už je ve vaně čtvrt hodiny. Voda musí být skoro studená. Cestou ke koupelnovým dveřím mi zrak padne na brýle na čtení, které leží složené na nočním stolku. Něco se pod nimi zaleskne. Všimnu si toho a vrátím se o několik kroků zpátky, abych se podívala zblízka. Maggie se pokusila schovat péro z matrace pod pouzdro na brýle, ale koneček vyčuhuje. Dobrý postřeh, pochválím se v duchu. Těší mě, že jsem si toho všimla, a zároveň mě mrzí, že se musím popasovat s dalším projevem vzdoru. Použiju špičatý konec péra a vytáhnu šroubek, který drží na místě jednu nožičku brýlí. Péro i šroubek strčím do kapsy kalhot a úhledně složené brýle vrátím tam, kde byly.

„Hotovo?“ zeptám se, když dojdu ke dveřím do koupelny.

„Zrovna si oblékám noční košili,“ odpoví. Znovu uslyším zachrastění kovu. Po chvilce se objeví, čistá a voňavá. Jdu za ní do pokoje. Došourá se k oknu.

„Tak jo,“ řeknu. „Zvedni nohu.“ A ona poslechne, protože dobře ví, jaký je postup. Vytáhnu z kapsy klíč a odemknu visací zámek připevněný k okovu, který má na noze. Řetěz spadne s těžkým žuchnutím na zem. Připevním jí ke kotníku okov a jiný, kratší řetěz a zamknu ho. Tenhle nedosahuje moc daleko. Znovu jsem ji zamkla u ní v pokoji.

„Vyčistila jsem ti kýbl,“ oznámím jí a podívám se na modrý plastový kýbl a roli toaletního papíru v rohu místnosti. „Uvidíme se za dva dny.“

Později jí připravím snídani i oběd na zítra, a než odejdu ráno do práce, nechám jí je přede dveřmi. Večeři udělám, až se vrátím domů.

Zamknu za sebou dveře a zůstanu stát nahoře na schodišti. Zavřu oči. Přála bych si, aby to mezi námi bylo jiné, věřte mi, že ano. Myslím na citát, který jsem četla v jednom dopise. Jeho autorkou je jedna z mých nejoblíbenějších spisovatelek Charlotte Brontëová. „Na své nepřátele si dám pozor sama, ale Bože, ochraňuj mě před mými přáteli.“ Říkám si, jestli se to vztahuje i na rodinné příslušníky.

Část druhá

Pátá kapitola

Nina

Autobus číslo sedm mě vysadí u nádraží. Kdysi tady býval northamptonský rybí trh. Přestože starou budovu zbourali a nahradili ji touhle příšerností ze skla a cihel, stačí se nadechnout hodně zhluboka a okamžitě se mi zdá, že ještě cítím plody moře. Jako by se jejich odér dál vznášel mezi minulostí a přítomností.

Projdu prázdným náměstím a vzpomínám na dobu, kdy jsem byla malá a tenhle šedý plácek, vydlážděný nahrubo opracovanými kostkami, představoval centrum města. Tři dny v týdnu tu panoval činorodý ruch a obchodníci tady měli postavené stánky s cenově dostupným oblečením, žrádlem pro domácí mazlíčky, hudebními nosiči, látkami, ovocem, zeleninou a videokazetami. Teď tu ani v ty nejrušnější dny nebývá tolik stánků a ty, co tu stávají, zaplňují sotva polovinu prostoru.

Vejdu do knihovny, ve které pracuju. Jsem tu o čtvrt hodiny dřív. Scházím dolů po kamenném schodišti a kráčím po prohlubních, které tu vyšlapaly tisíce a tisíce nohou přede mnou. Právě ty psaly stopadesátiletou historii téhle budovy. Znovu použiju čipovou kartu a otevřu si dveře do sklepení. Kabát i tašku si odložím v místnosti pro zaměstnance a vrátím se nahoru do přízemí.

Přátelsky pozdravím kolegy. Dnes je nás na směně dvanáct. Pracují tu lidé různého věku. Dívám se, jak se mezi sebou baví, a napadne mě, že lidé mají o zaměstnancích knihoven dost zkreslenou představu. Všichni předpokládají, že ženy jsou tiché šedé myšky milující pouze knihy, že na sobě mají nudný svetr a na nohou nehezké, ale pohodlné boty, vlasy že mívají stažené do drdolu a nedělají nic jiného, než že zpoza pultu napomínají návštěvníky, aby se ztišili, a jakmile se někdo opozdí s vrácením, napaří mu tučnou pokutu. A že mužští zaměstnanci jsou podle nich úplně stejně nezajímaví staří mládenci bez smyslu pro humor, obličej mají zarostlý vousy, na sobě manšestrové sako a kostkovanou košili a všichni dodnes bydlí s matkou.

Jenomže nic nemůže být vzdálenějšího pravdě. Ano, když jsme v knihovně, mluvíme víceméně šeptem, chováme se profesionálně a knihy milujeme. To ale neznamená, že žijeme a dýcháme jenom pro ně. Máme vlastní životy – a nejen ty popsané na stránkách knih.

Jeden po druhém si vyprávíme, co jsme dělali o víkendu. Danielle nám ukazuje modro-žlutou modřinu těsně nad žebry, kterou utržila, když špatně dopadla při lanovém skluzu ve Wicksteed Parku. Pět minut před začátkem směny dorazí Steve a hrdě nám předvádí potravinovou fólii, kterou má obalené předloktí. Už zase si nechal udělat tetování, ale pod mastí a fólií je těžké rozeznat, co to vlastně je. Přesto mu řeknu, že vypadá moc hezky. Joanna hraje v rockové kapele a Petovi už bylo sice padesát, ale absolvuje trénink, na jehož konci se z něho stane jogín.

Když se Joanna zeptá, jak jsem se měla já, odpovím, že mámě nebylo o víkendu moc dobře, takže jsem se o ni většinu času starala. Joanna chápavě přikyvuje, jako by věděla, o čem mluvím, ale jistěže nemá ani páru. Nesnáším, když mě lidé litují, protože se domnívají, že vědí, jaký život žiju. Ne že bych si politování nezasloužila…, ale z jiných důvodů, než si mí kolegové myslí.

Mnozí z nás pracují v téhle budově, respektive v knihovnictví už řadu let. Často si děláme legraci, že kdyby nás zavřeli za vraždu, dávno bychom byli venku, zato tady trčíme dál. K některým mám blíž, s jinými toho nemám moc společného, ale není tu nikdo, kdo by mi vyloženě nesedl. Maggie se mě jednou zeptala, jestli si nepřipadám osamělá, protože netrávím čas se svými vrstevníky. A dlouho to tak bylo – byla jsem osamělá. Jenomže život vám často přichystá překvapení, když to nejméně čekáte. A ona neví o všem, lépe řečeno o všech, s nimiž se stýkám. Mít tajemství je fajn.

Je tu ale jedna věc: většinu lidí si od sebe držím dál a mám k tomu dobrý důvod. Když se totiž s někým sblížíte, dřív nebo později vás ten člověk zklame. Možná to neudělá schválně, ale jakmile se naskytne lepší příležitost, opustí vás a jde si za ní. Dostala jsem od života nejednu tvrdou lekci a to mě naučilo, že lidé – i ti milovaní – bývají přelétaví.

Dveře knihovny se otevřou a dovnitř se hrnou první návštěvníci. Zároveň přijíždí dodávka s novými knižními přírůstky. Dorazila dřív, než jsme čekali. Steve přiveze několik vozíků naplněných krabicemi s knihami, které je potřeba vyndat, roztřídit, obalit, přiřadit jim kód a zkatalogizovat je. Jakmile je naskenujeme a zaevidujeme do systému, vezmeme všechny knížky, které si nikdo předem nerezervoval, a položíme je na další vozík. Sama se hned nabídnu, že je rozřadím do správných polic.

Jsou tu stovky polic a tisíce knih a já je znám všechny do jedné. Pracuju tu už osmnáct let, takže kdyby mi něco uniklo, nevykonávala bych svoji práci dobře. Každopádně od doby, kdy jsem tady začínala, se knihovna změnila k nepoznání. Pravdou je, že i já jsem za tu dobu prošla proměnou. Za ty roky jsem několikrát povýšila, ačkoli jsem o nic takového nežádala. Prostě se to stalo. Nemám ambice a nehodlám se za to omlouvat. Některé z nás kupředu nepohání představa, jak stoupají vzhůru po kariérním žebříčku.

Téměř všechny knihy zařadím do správných sekcí i polic. Hřbety úhledně lícují a všechny knížky jsou navíc seřazené v abecedním pořadí podle příjmení autora. Někdy mě napadá, proč se snažím udržet ve všem takový pořádek – vždyť nebude trvat dlouho, čtenáři se na ně vrhnou a budou se v nich přehrabovat, jako by se hrabali v haldách hadrů z výprodeje.

Na vozíku zůstala poslední kniha. Přejedu do oddělení Válečné a historické britské literatury. Tady moc čtenářů nebývá, leda když se blíží výročí nějaké slavné bitvy. V tu chvíli opět zahoří zájem. Vytáhnu z kapsy nůž, sundám z ostří ochranný obal, vyříznu stránku s čárovým kódem a ukryju ji do jiné knížky. Jednou z výhod mé práce je, že si můžu vybírat z knižních novinek. Zatím tu knížku nechám tady, a až budu odcházet, vyzvednu si ji. Schovám ji do kabelky, a když budu procházet bezpečnostním rámem, neozve se ani pípnutí.

Jistě, mohla bych si ji prostě půjčit, ale když už mám nějakou knížku u sebe, nerada ji vracím. Nechci, aby cokoli, co přinesu domů, můj dům zase opustilo. Nepatřím mezi hrabivce, které vídáte v televizních dokumentech. Ti lidé žijí ve svých domech zahrabaní jako krtci a prodírají se horami krabic plných různého harampádí, které nedokážou vyhodit. Maggie je taky taková. Sklep nám přetékal různými zbytečnostmi, dokud jsem ho před pár lety nevyklidila. Zato věcí, které mají smysl – jako například knihy –, těch se zbavovat nechci, i když je má Maggie přečtené. Proto stojí na policích a jejich stránky pomalu žloutnou. Je nepravděpodobné, že by se jich někdo znovu dotkl, nebo je dokonce otevřel.

* * *

Zakručí mi v břiše. Hodiny nad pultem ukazují, že je čas oběda. Cestou do místnosti pro zaměstnance si všimnu starší osoby s taškou na kolečkách, takovou tou károvanou, jakou za sebou táhne snad každá žena starší sedmdesáti let. Dokonce i na tuhle vzdálenost cítím, jak ta žena čpí. V krku mi po ní zůstane nakyslá pachuť. Když kolem ní procházím, snažím se zadržet dech. Odér, který vydává, způsobuje, že u jejího stolu nikdo jiný nesedí.

Vlasy s délkou po ramena má stříbřitě bílé, na několika místech zacuchané a spečené do sebe. Oči mají mléčně modrou barvu, pleť má nahnědlou a oblečení ošuntělé a neprané. Neznám její jméno, a pokud vím, nemá u nás průkazku, ale chodívá sem pravidelně, nejčastěji v zimě. To se krčí až úplně vzadu a nahřívá se u topení. Sundá si šálu, boty a ponožky a položí je nahoru na radiátor, aby – až budeme zavírat – měla nohy pěkně v teple a chvíli jí to vydrželo i venku, kam by psa nevyhnal. Ta žena má nejraději romantické romány, zejména limonádové příběhy z nakladatelství Mills & Boon.

Někdy zhltne i dvě knížky za jednu návštěvu. Je jasné, že teprve hledá svoje „a žili šťastně až do smrti“ – to, které postavy v knížkách, jež tak ráda čte, už prožívají.

Vracím se od své skříňky a nesu si zabalený oběd: rolku s párkem, červené jablko, sendvič se šunkou a sýrem a plechovku s limonádou. Vložím je do plastového pytlíku a položím je na stůl před tu starou ženu. Když pochopí, co se děje, podívá se na mě a já bych přísahala, že v tom jejím vděčném pohledu úplně vidím Maggie. Aniž bych něco řekla nebo počkala na poděkování, otočím se a nechám ji tam.

„Neměla bys krmit holuby,“ namítne Steve, když kolem něho procházím. Všiml si toho, co jsem udělala. „Protože je to havěť. Škodná.“

„Nerada vidím, jak někdo trpí,“ odpovím a vyjdu ven, abych si koupila něco k jídlu.

Netuším, o co všechno musela ta žena v životě přijít, že skončila takhle, zato vím, jaké to je, když se vám svět rozpadne na tisíce kousků a vy za to nemůžete.

Šestá kapitola

Nina

Před pětadvaceti lety

Když nechám aktovku plnou učebnic spadnout na zem, hlasitě žuchne. Skopnu ošklivé humpolácké černé šněrovací boty do skříňky pod schody, vyběhnu nahoru do svého pokoje a školní uniformu vyměním za tepláky a tričko. Pro děti jsou uniformy v pohodě, ale teenageři by je z donucení nosit neměli.

„Ahoj,“ zahulákám a sbíhám schody do přízemí, ale nikdo neodpovídá. Někdo musí být doma, protože vstupní dveře byly odemčené a máma na klinice nikdy nezůstává déle než do půl třetí. Říkává, že nechce, abych se musela vracet do prázdného domu jako ona, když chodila na střední. Neustále jí připomínám, že mi brzy bude čtrnáct, těch pár hodin sama doma určitě vydržím a barák za tu dobu popelem taky nelehne.

Vezmu do ruky ovladač a zapnu dětský kanál. Programy jsou spíš pro menší, ale mám při psaní úkolů ráda zvukovou kulisu. Táta říká, že nechápe, jak se v tom hluku můžu soustředit, a já mu připomínám, že jsem žena a že je vědecky dokázáno, že my dívky se na rozdíl od kluků dokážeme soustředit na několik věcí najednou. Četla jsem o tom v časopise Čerstvých sedmnáct, takže to musí být pravda. A kromě toho mě dnes večer čeká akorát dopsání eseje o sestrách Brontëových, a to jsou mé oblíbené spisovatelky. I když pro šestidílnou sérii Malory Towers a spisovatelku Judy Blumeovou mám taky slabost. Budu pracovat tak hodinku, pak si pustím Sousedy, a když budu mít štěstí a táta přijde později z práce, budu se moct podívat i na seriál Home and Away. Táta totiž australské telenovely bytostně nesnáší.

Když přijdu domů ze školy, máma za mnou obvykle zajde a zeptá se, jaký jsem měla den. Většinou zamumlám nějakou jednoslovnou odpověď a řeknu jí, aby se posunula, protože nevidím na televizi. Proto začínám být zvědavá, co se děje, a vydám se ji hledat. V kuchyni není, nahoře v patře taky ne, dokonce ani v podkroví, které kompletně předělala. Všichni si nechávají dělat zimní zahrady, ale my jsme prvním domem v ulici, který má zrekonstruované podkroví, a navíc má místo sklepa obyvatelné sklepní podlaží. Táta říká, že až se jednou rozhodneme dům prodat, všechny investice se nám několikanásobně vrátí. Snažím se ho přemluvit, aby mě nechal změnit pokoj a dovolil mi nastěhovat se do podkroví. Zatím říká ne, ale já ho přesvědčím. Vždycky nakonec povolí.

Vyhlédnu z okna nahoře na podestě, podívám se do zahrady a konečně spatřím mámu. Stojí u šňůry na prádlo, v ruce drží ručník a u nohou má postavený plný koš, ale nehýbe se. Jako bych ji sledovala na videu a někdo pozastavil přehrávání. Zaťukám na sklo, ale nic, ani se nehne. To se jí vůbec nepodobá.

Seběhnu do kuchyně. Taky mezitím vešla dovnitř. Oči má rudé a opuchlé. Takové mívám, když na mě dolehne senná rýma, oči mě svědí a pálí a já si je neustále mnu.

„Ty jsi mě neslyšela přijít?“ zeptám se. Poznám, že její úsměv je nucený. Stejný používám, když k narozeninám nebo k Vánocům dostanu nějaký dárek, který se mi nelíbí, ale nechci to dát najevo. „Děje se něco?“ Vlastně ani nevím, jestli chci znát odpověď.

„Jenom mi dej chviličku. Dověsím prádlo,“ odpoví nepřirozeně zpěvavým hlasem. Je stejně falešný jako ten její úsměv. Chová se divně. Vůbec se mi to nelíbí.

Nakouknu do koše s prádlem. Vyprala ručníky, utěrky, hadry, prachovky, a dokonce i takové ty měkké předložky, které máme položené u záchodu a vedle vany. Sedím uvnitř, čekám, až se vrátí, a jsem jako uzlíček nervů. „Pojď ke mně,“ řekne a kývne, abych se s ní posadila ke stolu v kuchyni. Sedne si těsně vedle mě, vytáhne z rukávu kapesník a otře si oči. Nemám tušení, co bude.

„Musím ti něco říct,“ začne. „Jde o tátu.“

Sevře se mi žaludek a ruku si přitisknu na pusu tak vehementně, až mě rozbolí rty. Už je mi jasné, co chce říct. Chce se mi zvracet. Loni o Vánocích se stalo totéž Sarah Collinsové. Odvolali ji z hodiny zeměpisu a paní Pecková jí oznámila, že její táta měl nehodu na motorce a máma že je na cestě do školy, aby ji vyzvedla. Sarah byla první z těch, co jsem znala, kdo přišel o jednoho rodiče.

Táta pro mě znamená všechno na světě a já nechci žít ve světě, kde on už není. „Je mrtvý?“ vyhrknu.

Máma zavrtí hlavou. Záblesk naděje. „Ne,“ odpoví. „Není mrtvý, zlatíčko. Jenom… jenom se obávám, že s tvým tátou už nebudeme žít pod jednou střechou.“ Položí mi ruku na paži. Je jako led. „Dnes ráno, když jsi byla ve škole, mi táta oznámil, že už s námi nemůže být. Že musí odejít.“

„Táta odešel?“ Do očí mi vhrknou slzy, hlas se mi chvěje. „Proč?“

„Poslední dobou nám to moc neklapalo.“

„Ale proč musel odejít?“

„Protože si myslí, že to tak bude nejlepší.“

„Kam šel?“

„Našel si něco v Huddersfieldu.“

„Kde?“

„Je to asi dvě a půl hodiny cesty odtud.“

„Kdy se s ním uvidím?“

„To nějakou dobu nebude možné. Ale nechal nám tady adresu a říkal, že mu můžeš psát.“

„Ale já mu nechci psát. Chci ho vidět. Hned.“ Mámin stisk zesílí. Nebolí to, snaží se mě jen utěšit, ale jsem jenom víc a víc vyděšená. „Budete se rozvádět, že jo? Rodiče Marka Fearna se taky rozvedli a on zůstal sám s mámou a tátu vídá jenom o víkendech. A to není fér.“

„Já vím, zlatíčko.“ Ani máma se neubrání slzám. Pláčeme spolu. Chce mě znovu vzít za ruku, ale ucuknu dřív, než se mě dotkne.

„Není to fér!“ zakřičím. „Proč nepočkal, až přijdu domů, a neřekl mi to sám?“

„Vím, jak jste si vy dva blízcí. Nejspíš by to pro něj bylo moc těžké.“

„Chci bydlet s ním.“ Chci jí ublížit stejně, jako ona ublížila mně. Zafunguje to, protože zatěká očima. Tohle nejspíš nečekala.

„Až se celá situace trochu uklidní, budeš k němu moct jezdit na prázdniny.“

Máma už nachystala stůl na svačinu. Prostřela pouze pro dva. Vře ve mně vztek. Jedinou ranou srazím talíře i příbory na zem a ony se na kachličkované podlaze rozlétnou na kusy. Máma se zatváří překvapeně, možná spíš polekaně. Vyskočím na nohy. „Nenávidím tě!“ ječím, i když to tak nemyslím. „Neměla jsi ho nechat odejít. Všechno je to tvoje vina!“

Uteču z kuchyně. Slyším, že běží za mnou, ale jsem rychlejší: vyběhnu po schodech nahoru, vřítím se do pokoje a zabouchnu za sebou dveře. Padnu na postel, obličej zabořím do polštáře a můžu si oči vyplakat.

Nechá mě asi hodinu, a když nakonec vyjde nahoru, zaklepe a teprve potom vstoupí dovnitř. Odvrátím se a ignoruju ji i vůni kuřecího koláče s omáčkou, který mi přinesla. Vidím její odraz v zrcadle: pokládá tác s jídlem a pitím na stůl a otáčí se, aby beze slova zase šla.

„Proč?“ zeptám se znovu. „Nikdy jste se nehádali, všechno jste podnikali společně. Připadali jste mi vážně šťastní.“

„Až budeš starší, pochopíš, že zdání často klame,“ odpoví. „Člověka nikdy dokonale nepoznáš – bez ohledu na to, jak moc ho miluješ.“

Mám pocit, že mi neříká celou pravdu, protože to pořád nedává smysl. „Tak proč ses nesnažila víc? Už kvůli mně…“

„Máš přece mě, máme náš dům. Všechno bude zase jako dřív.“

„Jenomže ono nic nebude jako dřív, že ne? Protože bez táty už to nikdy nebude ono.“

Máma otevře pusu, chystá se ještě něco říct, ale už ji nechci poslouchat. Zavřu oči a počkám, dokud neodejde. Pak popadnu ze stolu blok a napíšu tátovi dopis. Trvám na tom, aby se vrátil domů, nebo mi aspoň zavolal. Poslechne mě, tím jsem si jistá. Ostatně jsem „jeho holčička“. Takhle mi říká od nepaměti. A on by tady přece „svoji holčičku“ nikdy nenechal.

Později máma na obálku napíše tátovu novou adresu, nalepí na ni známku a slíbí mi, že ráno cestou do práce hodí dopis do schránky. A pokud táta na druhý den nezavolá, napíšu mu znovu a ujistím ho, že není pozdě změnit názor a vrátit se domů. Vsadím se, že máma by ho vzala okamžitě zpátky.

Když je čas jít spát, přijde máma za mnou, lehne si ke mně, obejme mě a společně tiše pláčeme. Jako poslední věc před usnutím si vybavuju, jak mi dává pusu do vlasů a opakuje, že ji to moc mrzí. „Prosím tě, nesmíš mě nenávidět za to, že jsem zůstala,“ šeptala mi.

„Neboj se,“ odpověděla jsem a myslela jsem to vážně. Bez ohledu na to, co jsem na ni předtím křičela, bych ji nikdy nedokázala nenávidět.

Je to přece moje máma.

Sedmá kapitola

Maggie

Když se probudím, nevím, kolik je hodin, protože Nina mi před několika měsíci vzala z pokoje hodiny. Byly to zlaté hodiny s uchem, které patřívaly mé matce. Když zemřela, sestra Jennifer si vzala figurky z porcelánu a na mě zbyly matčiny hodiny. Měla jsem je postavené na komodě, ale jednoho večera, když jsem se vrátila z koupelny, byly pryč. Bez vysvětlení. Ještě se mi nechce vstát z postele. V noci jsem špatně spala. Ani čtení mě netěšilo, protože jsem musela v jedné ruce držet knihu a druhou si na nose přidržovat brýle s ulomenou nožičkou. Z nočního stolku zmizelo péro, které jsem vytáhla z matrace. Nadávala jsem si, že jsem ho líp neschovala. Předpokládám, že mě Nina trestá. Ztížila mi jediné potěšení, které mi ještě zbylo – čtení.

Ani prášky na spaní už nezabírají. Kdysi mě uspaly, sotva jsem položila hlavu na polštář, ale za ty roky jsem si na ně zvykla a většinu nocí spím trhaným, přerušovaným spánkem. Navíc se minimálně dvakrát za noc probudím a musím se jít vyčurat do kýble v rohu. Usnout rychle se mi podaří jen tehdy, když mám štěstí.

Posadím se a řetěz, připevněný ke kotníku, zachrastí. Okov mě praští do holeně. Krucinál. Za chvíli se mi na noze rozlije další z celé řady barevných modřin, které jsem si tou pitomou věcí způsobila. Řekli byste, že bych na něj za tu dobu měla být zvyklá, a taky že jsem – většinu času. Jenomže někdy prostě zapomenu.

Třu si pohmožděné místo a pomalu spouštím nohy z postele. Pod šlapkami ucítím chladnou podlahu z dřevěných prken. Popojdu k oknu a začnu držet první hlídku dnešního dne. Raději budu tady, v havraním hnízdě, a budu sledovat svět z ptačí perspektivy, než abych žila zavřená dole ve sklepě jako krysa.

Když jsem se tady jednoho dne probudila, oznámila mi Nina, že sklo je nerozbitné a zvukotěsné, ačkoli přes husté dřevěné lamely se k němu stejně nedostanu. Zkoušela jsem do nich mlátit nohou od židle nebo lampou, ale nic. Ani škrábnutí.

Vstanu, abych se přichystala na další den. Z poloprázdného balíčku vlhčených ubrousků si jeden vezmu a očistím si obličej, další tři použiju na tělo. Pomerančová vůně ze včerejší koupele mi ulpívá na těle. Není mi příjemná – nesnáším citrusové vůně –, a přesto je to lepší než necítit nic. Sundám si noční košili a rozhodnu se pro růžovočervené květované šaty, které vytáhnu z šatní skříně. Kalhotky už nenosím. Nemám je jak přetáhnout přes okov s řetězem. Ze stejného důvodu si nemůžu natáhnout ani punčocháče nebo kalhoty. Všechno, co si oblékám, musí jít přetáhnout přes hlavu nebo obtočit kolem pasu. Šatní skříň mám sice plnou oblečení, ale většina slouží spíš jako potrava pro moly. Jsem přesvědčená, že mi ho tu Nina nechala schválně jako připomínku všeho, co jsem dřív měla, ale přišla jsem o to. Zůstaly tu i boty na podpatku, šátky, rukavice a kabáty. Z celého šatníku využívám pouze sedm kousků: na každý den jeden. Každý pátek nechám přede dveřmi svého pokoje úhledně složenou hromádku špinavého oblečení a následující den ho dostanu zpátky vyprané a vyžehlené. Je to jako pokojová služba v hotelu, ze kterého se nedá odhlásit.

Asi pět centimetrů pod stropem visí na stěně podobizna mého manžela Alistaira, přilepená na tapetu. Alistair se usmívá do objektivu. Když jsem se sem dostala, měla jsem pocit, že mě všude sleduje. Nedalo se před ním utéct. Příčilo se mi to. Nenáviděla jsem ho. Jenomže řetěz mám krátký a fotka visí příliš vysoko. Nedosáhnu na ni, abych ji strhla. Jednou jsem po ní hodila kelímkem s pomerančovým džusem, ale ten jí akorát přidal takovou tu nažloutlou patinu, takže to vypadalo, jako by byla focená před sto lety. A popravdě řečeno naše manželství mi někdy připadá přesně tak staré.

Přikryju kýbl ručníkem, aby v pokoji nečpěla moč z předchozí noci. Nina ho vyprazdňuje jenom jednou za dva dny, ale na zápach už jsem si zvykla. Krátce poté, co jsem se ocitla tady nahoře, jsem se na ni ze vzteku pokusila vylít jeho obsah, ale nebyla jsem zvyklá na krátký dosah řetězu, zavrávorala jsem a všechny výkaly skončily na podlaze. Nina se smála, až jí tekly slzy, a až do druhého dne mi odmítala přinést cokoli, čím bych mohla splašky uklidit.

Svého času mi tu nechávala osvěžovač vzduchu ve spreji, jenomže jednou jsem se jí ho pokusila nastříkat do očí a oslepit ji. Na poslední chvíli uskočila a od té doby už mi nedala jedinou plechovku. Místo toho mi nosí takové ty závěsné osvěžovače vzduchu do auta, které si můžu rozvěsit po pokoji. Smrdí to tu po nich jako ve výstavní hale. A pokaždé mají citrusovou vůni. Přirozeně.

Nina mě tu drží jako vězně a střídá dvě délky řetězu. Netuším, z čeho je vyrobený, ale je pevný, asi z nějakého tvrzeného kovu. Nesčetněkrát jsem se ho snažila rozlomit nebo rozbít, ale pokaždé jsem selhala. Je složený z jednotlivých ok a visacím zámkem připevněný k okovu, který mám na noze kolem kotníku, k němuž má klíč jenom ona. Působí dost starobylým dojmem, skoro jako ze středověku.

Řetěz, který mám na den, je přichycený ke kovovému kruhu uprostřed pokoje. Kovová smyčka je zapuštěná do podlahy a drží pevně. Nejspíš je nějak zajištěná dole pod prknem. Řetěz dosahuje na obou stranách stejné vzdálenosti: na jedné straně k oknu, na druhé ke dveřím na protější stěně. To proto podle mě Nina dveře mého pokoje nikdy nezamyká. Dobře ví, že nikam nepůjdu.

Druhý řetěz používá pouze v případě, že s ní mám povečeřet, což je vždycky obden. Můžu s ním sejít ze schodů do prvního patra, přejít odpočívadlo a dojít do jídelny. Pustí mě i do koupelny ve druhém patře. Mám povoleno se dvakrát týdně vykoupat. Zato k dalšímu schodišti ani do přízemí se nedostanu.

Otevřu dveře a na zemi najdu knihu a dvě krabičky s jídlem. „Hotelová služba dorazila, zatímco jsem spala,“ řeknu si. V menší krabičce mám snídani: dva krajíce studeného bílého toastového chleba namazané máslem, plastovou misku s ovocným kompotem – mix různého ovoce – a meruňkový jogurt. Ve větší najdu zelený banán, sendvič se šunkou a se sýrem, mandarinku a balíček krekrů s příchutí čedaru. Není tu příbor. Odnesu věci dovnitř a posadím se na postel. Nejdřív se trochu povrtám v toastu, pak rukama vytáhnu ovoce z plastového pohárku a vypiju jogurt. O něco později poobědvám, takže bych měla vydržet do odpoledne, než dorazí večeře.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Staré křivdy.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.