Amari

D a d

Noční bratři

Amari and the Night Brothers

Copyright © B. B. Alston, 2021

Translation © Anna Formánková, 2021

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2021

ISBN epub 978-80-7565-925-5

G

Pro mou ženu Quinterii,

která vždycky věřila

t 1 t

Sedím v ředitelně. Už zase. Na chodbě za prosklenými dveřmi dává máma Emily Grantové našemu řediteli Merrittovi co proto. Kdyby někdo viděl, jak divoce rozhazuje rukama, musel by si myslet, že jsem provedla něco příšerného. A já přitom do té její nafoukané princezničky jen trochu strčila. To ona si začala, ne já. Copak za to můžu, že neudržela rovnováhu a přede všemi si kecla na zadek?

Emily postává za svojí mámou, obklopená tou svojí partičkou. Zakrývají si pusy, něco si šeptají a dívají se na mě skrz prosklené dveře, jako by se nemohly dočkat, až si na mě někde počkají. Opřu se na židli, aby na mě neviděly. Tentokrát se ti to vážně povedlo, Amari.

Zvednu oči k fotce kluka s čokoládovou pletí, pověšené na zdi za ředitelovým stolem, a zamračím se. Quinton hrdě drží trofej, kterou vyhrál ve státní matematické olympiádě. Není to vidět, ale hned pod pódiem stojím já s mámou a radostí celé bez sebe mu tleskáme.

Teď už není proč mít radost.

Dveře se rozletí a paní Grantová s Emily v patách nakráčejí do ředitelny. Ani jedna se mi nepodívá do očí a obě se usadí na židlích co nejdál ode mě. Jejich nevraživost vůči mně jako by vyplnila celou místnost. Zamračím se a založím si ruce na prsou – nápodobně.

Potom dorazí máma v modrých kalhotách a haleně přímo z nemocnice – zase jí kvůli mně volali do práce. Narovnám se na židli, připravená se hájit, ale ona po mně střelí takovým pohledem, že všechna slova zase polknu.

Ředitel se posadí do křesla a unavenýma očima těká mezi námi. „Vím, že děvčata měla spory už dřív. Ale vzhledem k tomu, že je dnes poslední den školy…“

„Chci, abyste té holce odebrali stipendium!“ vybuchne paní Grantová. „Neplatím takové peníze za školné, aby moji dceru někdo napadal na chodbě!“

„Napadal?“ začnu hned, ale máma zvedne ruku a umlčí mě.

„Amari je dost rozumná na to, aby na někoho vztáhla ruku,“ prohlásí máma, „ale k tomuhle se schylovalo už dlouho. Tyhle holky se do mojí dcery navážejí od chvíle, kdy do vaší školy vkročila. Ty vzkazy, co jí nechávaly na internetu, byly tak příšerné, že jsme vážně zvažovali, jestli všechny její účty na sociálních sítích nezrušit úplně.“

„A my jsme se tomuto problému věnovali hned, jakmile jsme se o něm dozvěděli,“ opáčí ředitel Merritt. „Všechna čtyři děvčata obdržela písemná varování.“

„A co to, jak mi nadávají přímo do očí?“ nakloním se na židli dopředu a tváře mi žhnou. „Volají na mě socko, a kdykoli jen můžou, tak mi připomínají, že takoví jako já na téhle škole nemají co dělat.“

„A taky že tu nemáš co dělat!“ ozve se Emily.

„Zmlkni!“ okřikne ji paní Grantová. Emily obrátí oči v sloup.

Paní Grantová vstane a obrátí se k mámě. „Já si se svou dcerou o jejím chování promluvím, ale vaše dcera tu mou fyzicky napadla – za to bych vás mohla zažalovat. Buďte ráda, že to nepoženu výš.“

Máma je dopálená, ale udrží jazyk za zuby. Říkám si, jestli je to proto, že s tou žalobou má Emilyina máma pravdu. Viděla to skoro celá škola.

„Jdeme,“ přikáže paní Grantová svojí dceři a společně vyrazí ke dveřím. Zničehonic se paní Grantová zarazí a ohlédne se na nás. „Očekávám, že jakmile to s tím stipendiem vyřídíte, ihned mě o tom informujete. Jinak na příští schůzi Sdružení rodičů něco uslyšíte.“

Potom se za nimi s třísknutím zabouchnou dveře.

Jsem vzteky tak bez sebe, že sotva dokážu zůstat sedět. Tohle je taková nespravedlnost. Lidi jako Emily a paní Grantová nikdy nepochopí, jak se žije lidem, co nemají peníze. Ony dvě si můžou dělat, co chtějí, aniž by to pro ně mělo nějaké následky, zatímco my ostatní se musíme hlídat na každém kroku.

„Vážně Amari odeberete stipendium?“ zeptá se máma tiše.

Ředitel Merritt sklopí pohled. „Naše škola netoleruje žádné fyzické násilí. Podle školního řádu bych ji měl vyloučit. Takže odebrání stipendia je ten nejmenší trest, jaký můžu Amari udělit.“

„Chápu…“ Máma svěsí ramena.

Vztek ustoupí a začínám se stydět. Máma je už tak smutná kvůli Quintonovi. Neměla bych jí přidělávat starosti jen proto, že si nedokážu poradit s pár tyrankami ve škole.

„Vím, že to nemáš… jednoduché,“ řekne mi ředitel, „co Quinton zmizel. Byl to skvělý kluk a čekala ho opravdu zářná budoucnost. Člověk nemusí být zrovna génius, aby si začátek tvého problémového chování spojil s jeho zmizením, Amari. Můžu ti zařídit schůzku s poradcem, úplně zdarma…“

„Já nepotřebuju poradce,“ skočím mu do řeči.

Ředitel Merritt se zamračí. „O tom svém vzteku by sis měla s někým promluvit.“

„Chcete vědět, proč jsem do Emily strčila? Protože si myslela, že bude super dělat si srandu z toho, že můj brácha umřel. Ale on neumřel. Někde tam venku je. A až ho najdu, tak vám všem ukážu!“

Třesu se a po tvářích se mi koulí slzy. Ředitel neřekne ani slovo. Máma pomalu vstane a přitáhne si mě do náručí. „Běž do auta, zlato. Já to tady vyřídím.“

G

Cestou domů je v autě ticho. Quinton zmizel už skoro před půl rokem, ale mně to vůbec tak dlouho nepřipadá. Jako by to bylo včera, co mámě volal, aby jí řekl, že na Vánoce přijede. To byla velká věc, protože od doby, co hned po střední dostal tu nóbl práci, byl Quinton pořád někde pryč. A nikomu nemohl říct, co vlastně dělá.

Dřív jsem neoblomně tvrdila, že Quinton určitě pracuje jako supertajný agent, druhý James Bond. Ale on se vždycky jen tak pousmál a řekl: „To se pleteš, ale ne tak docela.“ Kdykoli jsem se z něj snažila něco vytáhnout, jenom se smál a sliboval mi, že mi poví víc, až budu starší.

Víte, Quinton je super bedna. Maturoval jako nejlepší v ročníku na Jeffersonově akademii a na dvou nejlepších univerzitách ve Státech mu nabídli plné stipendium. Obě nabídky odmítl, aby mohl vzít to tajné místo, ať už dělal, pro koho chtěl. Když zmizel, byla jsem si naprosto jistá, že za to může ta jeho supertajná práce. Nebo jsem si přinejmenším říkala, že aspoň nějaký jeho kolega by mohl vědět, co se s ním stalo. Ale když jsme s mámou o Quintonově práci řekly detektivům, dívali se na nás jako na blázny.

Měli tu drzost nám říct – podle toho, co vědí oni –, že Quinton byl nezaměstnaný. Že neexistují žádné záznamy finančního úřadu o tom, že by někde pracoval. Ale to prostě nedávalo smysl – o něčem takovém by nám nikdy nelhal. Když jim máma řekla, že nám posílal peníze, aby pomohl s placením účtů, tak vyšetřovatelé naznačovali, že se Quinton mohl zaplést do něčeho, o čem nám nechtěl říct. Do něčeho nelegálního. To si o vás lidi myslí vždycky, když zjistí, že jste z Woodu, neboli z Rosewoodského sídliště pro nízkopříjmové rodiny.

Přejedeme přes koleje a auto zarachotí, což znamená, že vjíždíme do naší čtvrti. Nebudu lhát, vždycky je to zvláštní vracet se sem po celém dni na druhém konci města. Jako by svět kolem Jeffersonovy akademie a všech těch velkých barevných domů v okolí zářil tak nějak jasněji. V porovnání s tím je naše čtvrť šedá a unylá. Míjíme zastavárny a obchody s alkoholem a pak vidím, jak se o dopravní značky opírají drogoví dealeři, ve tvářích důležitě nakrknutý výraz, jako by jim patřil celý svět. Jayden, kterého jsem znávala na základce, postává s partou starších kluků a kolem krku mu visí tlustý zlatý řetěz. Pozná naše auto, a když projíždíme kolem, zazubí se na mě.

Zkusím se usmát taky, ale nejsem si jistá, jestli můj úsměv vypadá dost přesvědčivě. Nemluvili jsme spolu od doby, co Quinton zmizel. Od doby, co se Jayden začal poflakovat s touhle partou, ačkoli Quintonovi slíbil, že se od nich bude držet dál.

Hned jak zaparkujeme před domem, máma zaboří hlavu do dlaní a rozpláče se.

„Jsi… jsi v pořádku?“ zeptám se jí.

„Připadám si, jako bych tě zklamala, zlato. Pracuju dvanáct hodin v kuse, pět dní v týdnu. Měla bys mít někoho, kdo by tu s tebou byl a mohla by sis s ním popovídat.“

„Jsem v pohodě. Vím, že tolik pracuješ jenom proto, že musíš.“

Máma zakroutí hlavou. „Nechci, abys měla v životě tolik starostí jako já. To stipendium na Jeffersonově akademii byla tvoje vstupenka na dobrou vysokou – vstupenka do lepšího života. Pánbůh ví, že sama si školné do takové školy dovolit nemůžu. Netuším, co teď budeme dělat.“

„Je mi líto, ale já do tý školy nikdy nezapadla.“ Založím si ruce na prsou a obrátím pohled k oknu. Díky mému bratříčkovi to vypadalo jako úplná hračka, jenže to ještě neznamená, že já to dovedu taky. „Já nejsem Quinton.“

„Nechci po tobě, abys byla tvůj bratr,“ odpoví máma. „Jen tě prosím, aby ses aspoň trochu snažila. Ta škola pro tebe znamenala příležitost zjistit, že mimo tuhle čtvrť existuje celý obrovský svět. Byla to šance rozšířit si obzory.“ Povzdychne si. „Vím, že to je nespravedlivé, ale když jsi chudá černoška z Woodu, někteří lidi už si předem udělají názor na to, co jsi zač. Nesmíš jim zavdávat příčiny k tomu, aby se v tom názoru utvrdili.“

Neodpovím. Chová se, jako by mi to nevykládala už milionkrát.

„Když zrovna nevyvádíš ve škole,“ pokračuje máma, „tak prosedíš celý hodiny u počítače. To není zdravý, Amari.“

Teda, já vím, že má pravdu. Ale těžko se vám ve škole soustředí na práci, když slyšíte, jak si o vás ostatní děti šeptají. A když sdílím Quintonovy fotky na tolik webů, na kolik jen dokážu, připadám si pak, že aspoň trochu pomáhám s jeho hledáním. Vím, že by to nejspíš byla hodně velká náhoda, kdyby se to povedlo, ale dává mi to naději.

Máma mluví dál: „Až přijdeš domů, tak chci, abys vzala ten svůj notebook, šoupla mi ho mezerou pode dveřmi do ložnice a nechala ho tam.“

„Ale mami.“

Mávne rukou. „Nechci nic slyšet. Dokud nezačneš brát svoji budoucnost trochu vážně, tak ten počítač zůstane u mě. Promluvíme si o tom zítra, teď musím zpátky do nemocnice.“

Vystoupím z auta a prásknu za sebou dveřmi. Potom naštvaně odpochoduju k našemu domu a ani jednou se neohlédnu. Co mám teď dělat?

G

Jakmile dojdu domů, praštím sebou na gauč a zabořím hlavu do polštářů. Dneska byl snad ten nejhorší den.

Nakonec se se zaúpěním posadím a vytáhnu z batohu svůj starý otlučený notebook. Quinton ho kdysi vyhrál za druhé místo v nějaké mezinárodní vědecké soutěži. O rok později pak vyhrál další, a tak mi tenhle dal.

Ani mě nepřekvapuje, že když notebook otevřu, obrazovka se nerozsvítí. Evidentně má dneska taky svůj den, a tak ho odložím a vydám se do kuchyně pro něco k snědku.

Jenže když se s plným žaludkem vrátím zase zpátky, obrazovka je pořád černá. Zavřu oči a přiložím si počítač na čelo. „Máma říká, že tě musím odevzdat, a zatím mi neprozradila, kdy mi tě zase vrátí. Prosím tě, funguj.“

Tentokrát hned naskočí. Zaplať pánbůh.

Místní wifi zadarmo je hrozně pomalá, ale i přesto se mi podaří nakopírovat plakát o pohřešovaném Quintonovi na dobrý tucet nejrůznějších webů.

Obyčejně bych teď zkontrolovala jeho e-mail (na heslo jsem přišla už před několika měsíci – Uzasna-Amari – což bylo moje falešné superhrdinské jméno, které jsem si vymyslela ještě jako malá), ale přemohla mě zvědavost a otevřela jsem Instagram Emily Grantové, abych se podívala, jestli tam o dnešku něco nenasdílela. A co nenajdu? Svoji fotku přímo na jejím profilu s popiskem:

Prázdniny jsou tady! A hádejte co?
Konečně jsme se na Jeffersonově zbavili lůzy!
Vyloučená!

Pod příspěvkem visí hromada komentářů od ostatních žáků. Přečtu si jich jenom pár a pak s prásknutím notebook zavřu. Nikdy jsem ji u nás na škole nechtěl… Slyšela jsem, že kradla ze skříněk… A stačilo, aby ten její blbej brácha zkapal…

Nevyloučili mě a můj brácha neumřel. Se zaťatou čelistí počítač zase otevřu, rozhodnutá odepsat, abych jim všem zavřela pusy. Nahoře na obrazovce se objeví oznámení a já ztuhnu. Quintonovi přišel e-mail.

1 nový e-mail: Od Zatajené zásilky

Samo o sobě to nezní nijak zvláštně, jenže Quintonovi žádné e-maily nechodí. Vůbec. Co jsem uhádla jeho heslo, kontroluju mu schránku každý den.

Otevřu tu zprávu:

Zásilka doručena.

Jakmile Amari Petersová podpisem stvrdí doručení, obdržíte další potvrzovací e-mail,
jak jste požádal.

Děkujeme, že využíváte službu Zatajené zásilky – dostanou, co si zaslouží, ať už to tuší nebo ne!

Tato zpráva se sama zničí za 3… 2… 1…

E-mail zmizí.

Překvapeně nadskočím. Opravdu ten e-mail právě…

A co to mám podepsat?

Ozve se zaklepání na dveře. „Zásilka!“

t 2 t

Přiřítím se ke dveřím a rozvalím je dokořán.

Venku stojí shrbený muž v otrhaných šatech. Vykloním se ze dveří ven a rozhlížím se do všech stran. Kde je ten poslíček se zásilkou?

„Zdravím,“ spustí muž, aniž by vzhlédl. „Mohl bych vás na okamžik obtěžovat?“

Hned si připadám provinile, že jsem ho přehlížela. „Nemám u sebe žádné peníze. Ale v mrazáku je plněná taštička, mohla bych vám ji rozpéct. Mamka totiž ještě nebyla nakoupit.“

„To je od vás velice laskavé, ale zrovna jsem pojedl ve vynikající restauraci.“

„Aha,“ podivím se. „Takže vy nejste bezdomovec?“

„Bezdomovec? Propána, to ne.“ Návštěvník konečně zvedne hlavu – je starší a má pečlivě zastřižený šedý plnovous. A celou tu dobu se koukal do tabletu. „Jak vás to napadlo?“

Pohlédnu na jeho záplatované šaty. „Vlastně nijak.“

Muž zjistí, kam se dívám, a zrudne jako rajče. „Dovolte, abych vás ubezpečil, že toto je vrchol módy v – no to je jedno. Je vaše ctěné jméno Amari Petersová?“

Páni! O pár kroků ucouvnu. „Odkud víte, jak se jmenuju?“

„Stojí to přímo tady na obrazovce,“ odpoví a ukáže na tablet. „Potřebuji jenom, abyste mi podepsala převzetí zásilky, a zase vyrazím.“

„Takže vy jste… ten poslíček?“ zeptám se ostražitě. „A máte pro mě balíček?“

„No jo.“ Obrátí tablet ke mně. „Od jistého Q. Peterse.“

Zalapám po dechu. „Chcete mi říct, že jste mi doopravdy dovezl něco od mého bratra?“

Návštěvník přikývne. „Je to tak, tedy pokud je tenhleten Q. Peters váš bratr. Stojí tu, že vám posílá přesně jednu sadu ‚Rozšiř si obzory‘.“

Rozšiř si obzory. O tom přece zrovna mluvila mamka, ne? „To má být nějaký vtip?“

„To tedy ne.“ Zamračí se. „Jsem sice jenom brigádník, ale tuhle práci beru vážně.“

„No, ať už mi máte doručit cokoli, já si to převezmu.“ A v tu chvíli mi dojde, že s sebou nenese žádnou obálku ani krabici. „Kde to je?“

„Obávám se, že to vám povím, až to podepíšete.“ Muž mi podá tablet, já ho popadnu a naškrábu podpis prstem.

Netrpělivě se na něj podívám. „Tak a ten balíček?“

Poslíček několikrát klepne na obrazovku tabletu. „Je uložený ve skříni v dětském pokoji Q. Peterse.“

Zůstanu na něj zírat. „Vy jste byl u nás v bytě?“

„Se souhlasem Q. Peterse, samozřejmě.“ Hlasitě si odkašle. „A nyní, obávám se, budu potřebovat vaši vzpomínku na naše setkání. Víte, my v Zatajených zásilkách si zakládáme na tom, že se naši zákazníci mohou spolehnout na naprostou anonymitu. Není se čeho bát, svou zásilku dostanete. Někdy během dne pocítíte náhlé, nevysvětlitelné nutkání onu skříň vyklidit a pak naleznete svůj balíček.“

„Budete potřebovat moji… cože?“ Nervózně o krok ustoupím.

„Jen jedinou vzpomínku.“ Návštěvník vytáhne něco jako ovladač od televize. A potom znovu zamžourá na obrazovku tabletu. „Aha. Moje chyba! Zdá se, že vaše jméno je na seznamu Nedotčených pamětí. Vsadím se, že někdo tady má namířeno na Úřad. Nejlepších třicet let mého života. No nic, tak hezké odpoledne!“

Mrknu a ten člověk je fuč. Co to vůbec mělo znamenat?

A co že to leží u bratra ve skříni?

G

I po takové době pořád napůl čekám, že uslyším Quintona ječet, co mu lezu do pokoje bez dovolení. Vstoupím dovnitř a rozhlédnu se po zkroucených plakátech s rappery, rozvěšených po zdech vedle portrétů Stephena Hawkinga a Martina Luthera Kinga. Postel je jako vždycky neustlaná a zadní stěna je plná všemožných soutěžních diplomů a čestných uznání.

Vyšetřovatelé to tady rozebrali do posledního kousíčku ve snaze zjistit, co se s ním mohlo stát, ale já s mamkou jsme se postaraly, aby bylo zase všechno na svém místě. Nejspíš jsme obě tajně doufaly, že narazíme na něco, čeho si policie nevšimla, na něco, na co by mohla přijít jen rodina. Ale to se nestalo. A od té doby jsme tady v pokoji ani jedna nebyla. Vzpomínka na Quintona pořád hrozně bolí.

Jakmile vejdu do pokoje, tak mě zaplaví vzpomínky. Na všechny ty chvíle, kdy jsme si tu s Quintonem hrávali. Nebo když pustil hudbu a my spolu leželi na podlaze, dělali si ze sebe legraci a povídali si o tom, jak jednoho dne ovládneme svět. Jak našemu neschopnému otci, který mamku kdysi opustil, ukážeme, co jsme zač. Jak jsme vždycky drželi pohromadě, ať se dělo, co chtělo. Jasně, Quinton možná byl o deset let starší než já, ale vždycky jsme si byli blízcí.

Tik… tik… tik…

Fajn, takže… Quintonův pokoj nikdy dřív netikal. Najednou mi po celém těle naskočila husí kůže.

Možná že ten podivný doručovatel říkal pravdu. Ten balíček má být u Quintona ve skříni. A opravdu, čím jsem byla ke skříni blíž, tím víc zvuk sílil. To mi poslal hodiny?

Kousnu se do spodního rtu a otevřu skříň. Je úplně prázdná až na obrovskou, ošklivou starou truhlu, kterou si Quinton koupil v bazaru, když jsme byli menší. Zatímco já se přehrabovala v koši s panenkami a hledala Barbie černošku, on si udělal zálusk na tuhle otlučenou truhlu, které chyběla půlka koženého potahu. Tvrdil, že potřebuje něco, kam by si schoval všechny svoje plány na ovládnutí světa.

Zní to tak, že ať už mi Quinton poslal cokoli, je to uložené uvnitř té truhly. Naštěstí už před lety zničil zámek, takže stačilo jen odklopit víko. Přehrabuju se ve spoustě ohmataných složek a starých sešitů a hledám, co by tak mohlo tikat.

Až když se dostanu úplně na dno, narazím na hlasitě tikající černý kufřík a na něm je nalepená bílá cedulka se vzkazem napsaným Quintonovým písmem.

Pouze pro Amari: Důvěrné

Honem vytáhnu kufřík z truhly a položím ho na zem. Co v něm jenom může být? Chvíli si hraju se zámky, ale víko se stejně neotevře, a tak ho zkouším otevřít silou. Zase nic. Potom si na druhé straně kufříku všimnu dalšího papírku.

Otevřu se o půlnoci v poslední den školy.

Polknu a srdce mi buší jako splašené. Quinton nikdy neříkal nic o tom, že by pro mě měl nějaký kufřík. Ale tohle určitě psal on.

Možná že mi chce vysvětlit, kde je a co se stalo. Po tom, co jsme už půl roku strachy bez sebe… mohl by tohle být způsob, jak ho najít?

Podívám se na Quintonův budík. 16.13. Do půlnoci zbývá ještě skoro osm hodin. Ale na co to vlastně čekám?

G

23.58

Jsem u sebe v pokoji a sedím na posteli s koleny pod bradou. Kufřík leží na druhém konci postele a vypadá podezřele.

Znovu se podívám na chodbu. Mamka už je pár hodin doma, ale pode dveřmi její ložnice je tma. Už musí spát. Výborně. Ať už je v tom kufříku cokoli, Quinton dal jasně najevo, že to mám vidět jenom já.

23.59

Chodím sem a tam. Fajn, asi jsem se vážně zbláznila, že jo? Co si vlastně myslím, že se stane?

0.00

CVAK! TSSSSSSSSSS…

Přísahám, že jsem doslova nadskočila skoro půl metru nad zem. Připlížím se k posteli a sednu si. Zhluboka se nadechnu, abych se uklidnila, a pak zvednu víko kufříku. Zevnitř na mě civí zeleno-fialové pruhy.

Sáhnu dovnitř, vytáhnu ven hladkou látku a přidržím ji na světle. Vypadá to jako sako. Nejspíš je to ta nejošklivější věc, co jsem kdy viděla. Sáhnu do kufříku znovu a vytáhnu kalhoty, které ladí k saku. Nemám ponětí, co to má znamenat, ale musím se usmát. Tohle rozhodně vypadá jako Quintonův trapný smysl pro humor.

A v kufříku je ještě něco – obálka a silné metalické brýle, na kterých jsou přilepené další papírky.

#1 Prosím tě, lehni si, než si je nasadíš

#2 Myslím to vážně, nejdřív si lehni

#3 Na mou duši, na psí uši, lehni si!

Dobře, dobře, pochopila jsem! Podívám se na brýle blíž. Krom toho, že jsou dost těžké, vypadají docela normálně. Rozhodně ne tak nebezpečně, aby na nich musela být tři varování. Budu po nich mít závrať nebo tak něco? No, když je to na mou duši, na psí uši, tak dobře, já si teda lehnu.

Odstrčím kufřík na kraj postele, lehnu si a pak si nasadím brýle na hlavu. Nejsem si úplně jistá, proč s tím tolik nadě…

„Amari?“ ozve se hlas, který bych poznala kdekoli.

Quintone?!

t 3 t

Škubnu hlavou a uvidím svého bratra stát uprostřed mého pokoje s nervózním úsměvem na tváři. Vyletím z postele tak rychle, že zakopnu o vlastní nohu. Pak už jen vím, že jsem na druhé straně pokoje s rukama pevně omotanýma kolem Quintonova pasu. Obejme mě taky a já se celá třesu.

„Taky jsi mi chyběla,“ zasměje se.

Pustím ho a on o krok ustoupí. V životě jsem si ještě nepřipadala tak šťastná. Můj velký brácha je zase doma. Doslova přímo tady doma. „Co tu děláš? Kde jsi byl? Musíme to říct mamce!“ Chrlím slova z pusy a zírám nahoru na jeho opravdovou tvář, na ten velký přihlouplý úsměv usazený pod velikýma očima a křivou linií vlasů.

„Všechno ti vysvětlím. Ale teď mi musíš věřit, ano?“

Jasně že mu věřím. Ale jak to, že se tu objevil takhle zničehonic? „No tak dobře.“

„Pojď za mnou!“ Otočí se a vyběhne z pokoje.

Vyrazím za ním, ale pak smykem zastavím u máminých dveří. Musím jí říct, že se Quinton vrátil. Už se nebude muset trápit. Ani už se nebudeme muset hádat. Všechno zase bude moct být jako dřív.

„Nemáme moc času,“ zavolá na mě Quinton z obýváku. „Musíme si pospíšit.“ Otevře dveře od bytu a vyrazí po chodbě.

Když uháním přes obývací pokoj, ohlížím se ještě k mámině ložnici a říkám si, jestli mamku Quintonův hlas nevzbudil. Ale lampička se nerozsvítí.

Jenže teď už nemůžu Quintona nechat utéct. Ženu se za ním a tak tak se mi s ním daří držet krok. „Kam to jdeme?“

„Na střechu,“ zavolá za sebe.

Na střechu? Dřív jsme se tam s Quintonem tajně plížili každou chvíli, i když nám mamka říkala, že je to nebezpečné. Jako kdybychom neměli dost rozumu na to, abychom se drželi dál od kraje střechy.

Vyběhneme několikery schody a dorazíme na rozlehlou prázdnou střechu. Jenže dneska prázdná není.

„To je… loď?“ zeptám se udiveně.

Quinton se na mě přes rameno zazubí. „To si piš.“ Loď je veliká asi jako autobus a vypadá, jako by na zadní palubu někdo doslova upustil srub. Z kamenného komína dřevěného obydlí se line kouř a přední palubu lemuje zářivě zlaté zábradlí.

Nemůžu si pomoct a musím se smát, protože tohle celé je dočista absurdní. Co se to vůbec děje? „Jak se sem dostala?“

„Na to není čas!“ Quinton zmizí za druhým bokem lodi.

Následuju ho a prsty přejíždím po hladkém trupu plavidla. Dřevo se leskne tak, že v něm ve svitu měsíce vidím svůj odraz.

Quinton na mě mávne, abych šla za ním. Zatáhne za páku, část boku lodi se vyklopí a promění se v krátké schůdky. Quinton po nich vystoupá jako první a já jdu hned za ním. Přes celou délku lodi se táhne jedna dlouhatánská místnost. V příšeří lodního trupu stihnu rozeznat dvě palandy a – meče? –, ale pak už mě Quinton vede nahoru po dalších schodech na konci lodi.

Vynoříme se na palubě a Quinton mě přivede ke dvěma velikým kapitánským kormidlům. Kormidlo před námi se otáčí doprava a doleva jako na každé jiné lodi. Ale to kormidlo napravo bylo zavěšené tak, že se s ním dá točit jen dopředu nebo dozadu.

Natáhnu ruku, lehce přes kormidlo přejedu prsty a pak nadskočím, když sebou loď cukne o metr nebo dva dopředu.

Quinton se mi směje. „Nejdřív bys měla nabrat nějakou výšku.“ Kývne ke druhému kormidlu.

Ustoupím a nevěřícně kroutím hlavou. „Když myslíš výšku, tak tím nemyslíš…“

„Ale myslím!“ Zaculí se, vezme za druhé kormidlo a lehce s ním zatočí k sobě. Loď se vznese do vzduchu a já celá ztuhnu. Oběma rukama se honem rychle chytím zábradlí a držím se vším, čím jenom můžu. Náš činžák a všechno ostatní v naší čtvrti se zmenšuje a zmenšuje, zatímco my stoupáme výš a výš. Jak je možné, že se tohle vůbec děje?

Můj bratr ze mě má hroznou legraci a směje se na celé kolo. „Uklidni se, tahle loď má trojí vyvážení. Jednoduše se z ní nedá spadnout.“

„Quintone, my letíme! Budeš dál dělat, jako by to bylo úplně normální?“

Zase se pousměje. „Možná že to normální je.“

Quinton popadne oběma rukama znovu první kormidlo a loď vyrazí kupředu. Ze světa kolem nás se stane jedna velká šmouha, hvězdy nad námi se promění v zářivé pruhy na obloze. Cítím vítr ve tváři, ale i když musíme letět hrozně rychle, nohama stojím pevně na palubě – jako bych pořád stála dole na zemi.

Bratr pustí kormidlo, loď hladce zastaví a zůstane viset ve vzduchu.

V nose mě šimrá slaná vůně moře. Všude okolo nás je voda. „To je oceán?“

Quinton přikývne. „Běž k tomu dalekohledu u zábradlí a podívej se dolů. A pak mi pověz, co vidíš.“

Dolů? Kdo používá dalekohled, aby se koukal dolů?

Stejně k dalekohledu dojdu a podívám se do něj. „Vidím jenom oceán.“

„Koukej se dál. Tohle je zvláštní dalekohled, takže očím může chvilku trvat, než si zvyknou.“

Přimhouřím trochu oči. Nic… a pak něco. Objeví se to jen na vteřinu a potom to zase zmizí – bílá šmouha, jako by se po dně oceánu přehnal blesk.

„Co to bylo?“ zeptám se.

„Dívej se dál. A tentokrát zkus použít ostřicí šroub.“

Jak otáčím šroubem, najednou se všechno v dalekohledu zvětší. Teď vidím, že ty jasné čmouhy jsou ve skutečnosti zářící vlaky, které se řítí po mořském dně. „To není možný,“ zašeptám.

Trochu si obraz oddálím, abych viděla i ostatní vlaky, a všechno to světlo mě málem oslepí. Tenhle vlak je jen jeden z tisíců, kličkují a kroutí se do všech směrů. Všude, kam dohlédnu, oceán září, jako by se snažil zastínit hvězdné nebe nad námi. Celý svět se promění ve světelnou show jenom pro mě.

Obrátím se ke Quintonovi se slzami v očích. „To je nádhera.“

Ale ten velký úsměv, který mému bratrovi zářil na tváři od chvíle, kdy se objevil u mě v pokoji, začíná mizet. „Mezinárodní atlantské dráhy. Kéž bych ti tohle všechno mohl ukázat osobně.“

„Já ti nerozumím,“ odpovím zmateně.

„Chtěl jsem, abys poznala, jak obrovský a úžasný svět doopravdy je. Všechno, co jsi viděla, od těch vlaků tam dole až po tuhle loď, je skutečné, Amari. Jsou tam venku a čekají jen na tebe. To všechno… až na mě.“

Zakroutím hlavou. „Ale vždyť tu stojím a dívám se přímo na tebe.“

„Díváš se skrz ty brýle. Tohle celé je jenom interaktivní nahrávka. Říkáme tomu Živý sen. Nechal jsem instrukce, aby ti ji doručili pro případ, že by se mi něco stalo. A nejspíš na to došlo. Vzal jsem nebezpečnou práci, kterou zbožňuju, a věděl jsem, jaké riziko mi hrozí. Ale stejně bych si přál, abych tu teď mohl být s tebou.“

Svět kolem nás začíná pohasínat.

Vyrazím k němu a obejmu ho. „Co se ti stalo?“

„To nevím,“ odpoví Quinton tiše. „Ale tenhle sen ti měli poslat jedině v případě, že mě Úřad vede jako pohřešovaného… nebo mrtvého.“

„Jsi jenom pohřešovaný,“ zachvěju se. „Cítím to.“

Quinton mě obejme ještě pevněji. „Ať už se mi stalo cokoli, prosím tě, nedovol, aby ti to zabránilo prozkoumat tenhle svět, co nejvíc to půjde. Viděl jsem věci, které ti vyrazí dech. Poslal jsem ti nominaci spolu s instrukcemi.“

„Nominaci?“ zeptám se překvapeně. „Na co?“

Najednou všechno zčerná.

„Čas vypršel, Strašpytlíku. Mám tě moc rád.“

„Já tebe taky,“ zašeptám. „Najdu tě. Doopravdy tě najdu. Ať to stojí, co to stojí.“

t 4 t

Druhý den brzy ráno mi mamka zaklepe na dveře od pokoje, abychom se nasnídaly. Společná chvilka mamky s dcerou nebo tak něco.

Když jsem se vzbudila, říkala jsem si, jestli byl ten Živý sen skutečný, ale jakmile jsem se podívala na zbytek věcí v kufříku od Quintona, bylo mi to jasné… Můj bratr pro mě vyrobil sen, vložil ho do brýlí a nechal mi ho doručit až domů. Kde je něco takového možné?

Na to mám v úmyslu přijít.

„Jsi v pořádku, zlato?“

Mámin hlas mě naráz vytrhne z uvažování. „Eh… no jo, jsem v pohodě.“ Naberu si lžíci cereálií.

Mamka se na mě dívá přes náš malý jídelní stůl. Vidím na ní, že o mě má po včerejšku starost.

Obrovský kus mého já by jí chtěl říct o Quintonově Živém snu. Zaslouží si o něm vědět. Ale jak jí mám vysvětlit, že za mnou ve snu přišel můj ztracený brácha a pak jsme létající lodí dopluli nad oceán, abychom se podívali na podvodní vlaky, a přitom neznít jako úplný blázen?

A i kdyby mi uvěřila (o čemž pochybuju), vážně bych v ní chtěla vzbuzovat naděje? Teprve teď už se s tím vším smířila natolik, že se každý den nezavírá do ložnice a nebrečí.

A tak mlčím.

„To, co jsem včera udělala, bylo pro tvoje vlastní dobro.“ Mamka si povzdychne. „Taky mi schází. Opravdu. Ale v tuhle chvíli jsme tu jen ty a já. Možná je to krutý, ale já jsem tu od toho, abych se postarala, že budeš mít tu nejlepší možnou budoucnost. Jenže tu ti nezajistím, když přestaneš žít svůj život a budeš jenom toužebně čekat na něco, co se vůbec nemusí stát.“

„Já to chápu,“ odpovím rychle. Udělám cokoli, jen abychom se zase nehádaly o tom samém.

„Takže potom pochopíš i to, že máš až do odvolání domácí vězení.“

Málem vyplivnu cereálie. „To jako vážně?“

„Dobře víš, že strkáním do lidí nic nevyřešíš. I kdyby si to zasloužili.“ Máma vstane od stolu a vezme si kabelku. „Dneska musím jít do práce trochu dřív. Jedna z kolegyň má doma nemocné dítě. Běda ti, jestli zjistím, že jsi dneska vystrčila nos ze dveří, jasné?“

„Rozkaz, madam.“

Jakmile to máma uslyší, zastaví se a podezřívavě se na mě zadívá. „Vždycky, když mi řekneš ‚madam‘, tak máš něco za lubem.“

Zatvářím se tak nevinně, jak to jen dovedu, a zavrtím hlavou.

„Než začneš vymýšlet hlouposti, tak bys měla vědět, že až tu nebudu, tak na tebe bude dávat pozor paní Waltersová. A dobře víš, že ta nemá nic lepšího na práci než se starat, co dělají všichni ostatní.“

„Rozumím,“ odpovím trpělivě. Mamka totiž neříkala nic o tom, že bych nesměla jít ven. Jen mi nakázala, že to nemá zjistit.

G

Vrátím se do pokoje a všechno, co jsem našla v kufříku, si rozložím na postel: zeleno-fialový oblek, dva listy papíru uložené v obálce a brýle, díky nimž jsem se včera v noci dostala do Živého snu. Zkusím si brýle dnes už asi podesáté, ale pořád je nedovedu přimět, aby začaly zase fungovat.

A tak se spokojím s tím, že si znovu pročtu papíry z Quintonovy obálky. Na tom prvním stojí:

(Povinné: Přicvakněte na všechnu odchozí dokumentaci)

VAROVÁNÍ

VAROVÁNÍ

(pro případ, že byste si nevšimli toho prvního)

VAROVÁNÍ

(teď už asi chápete, co tím chceme říct)

Následující informace jsou přísně tajné, jelikož se týkají místa, jež spravuje několik milionů velmi dobře ukrývaných tajemství. Proto by přečtení této složky bez příslušných povolení mohlo mít celou řadu hrozivých důsledků, které zahrnují, ale neomezují se na:

Smrt v bezedné jámě

Uzamčení do kovové schránky a vystřelení do vesmíru

Předhození jisté stvůře v jistém podvodním doupěti, kterou pro účely utajení její existence nebudeme jmenovat

Ten první odstavec jsem si přečetla asi třikrát. Bezedné jámy a podvodní příšery, to jako fakt?

Nuže, pokud narazíte na tuto dokumentaci čistě náhodou a rádi byste se dozvěděli, jak se vyhnout oněm důsledkům (a my víme, že jste nakukovali), tak musíte udělat toto:

Zalepte všechno do obálky, zabalte tu obálku do nejméně tří žlutých dek (nejlépe aby byly všechny tři ve stejném odstínu), celé to nacpěte do krabice, krabici zalepte a zašlete ji na tuto adresu:

Do toho vám nic není

Neptejtesejaká ulice

New York City

543 21

NEW YORK

Samozřejmě že pokud jste byli shledáni výjimečnými a máte potřebná povolení, prosím, neváhejte a pokračujte na další stránku.

S. K. Ritee

Ještě do včerejška bych se takovému varování zasmála. Ale něco mi říká, že ať už jsou ti lidé, co pro ně Quinton pracuje, kdokoli, tak to všechno myslí úplně vážně. Naštěstí se Quinton postaral, aby bylo naprosto jasné, že mám ty papíry dostat právě já. A ten druhý list to potvrzuje.

Nominace ke zvážení

Nominující: Quinton Javon Peters

ve prospěch: Amari Renee Petersové

tt

K užití nejdříve o dvanáctých a nejpozději o osmnáctých narozeninách druhé výše jmenované.

tt

Prosím, osobně doručte tuto nominační listinu
na adresu

N. Main Street 1440, Atlanta, 303 05, GEORGIE

a dostavte se k předepsanému pohovoru.

Až dorazíte na místo, vstupte do výtahu úplně nalevo, ale zcela sami. Jakmile se dveře výtahu zavřou, stiskněte tlačítko do suterénu (S) přesně šestadvacetkrát a vyčkejte na další pokyny.

Teď už zbývá jenom se tam dostat. To varování bohužel není to nejděsivější, co jsem v kufříku našla. Na nohavici obleku je přilepený ještě jeden papírek:

Až půjdeš na pohovor, vezmi si na sebe tenhle oblek.

Quinton se úplně zbláznil. To chce, abych chodila po naší čtvrti v zeleno-fialově proužkovaném obleku? První vtípek uslyším dřív, než vůbec vyjdu z domu. A nemůžu si dovolit znovu se poprat. Sednu si na postel a kousnu se do rtu.

Připadá mi to naprosto neskutečné. Celé je to úplně šílené.

Ale co když je to skutečné? Co když je to jediná šance, jak bych mohla zjistit něco o svém bratrovi? Jediná šance, jak ho přivést zpátky domů.

Dobře. Tak já se tam zajdu podívat. A taky si vezmu tenhle ohavnej oblek.

G

Plížím se po schodech našeho domu, jako bych se schovávala před vrahem z hororu, a nominační listinu mám složenou ve vnitřní kapse saka. Venku na ulici naštěstí nikdo není. Jenže pak z domu vedle vyběhne banda mladších dětí. Ukazují si na mě, chechtají se a já jsem tak vykolejená, že se zapomenu přikrčit pod oknem paní Waltersové. Podívá se přímo na mě a začne si zapisovat do toho svého malého notýsku. Až se máma vrátí domů, tak mě zabije.

Pitomej hnusnej oblek. Vzteklá a nabručená dojdu na zastávku autobusu a plácnu sebou na lavičku. Podle hodin na telefonu by měl autobus přijet každou chvíli. Už aby tu byl.

Pak přímo přede mnou se skřípěním brzd zastaví třešňově rudý Chevrolet Camaro. Všechna okénka sjedou dolů a vystrčí z nich hlavu několik osmnácti- nebo devatenáctiletých kluků.

Jeden z nich s dlouhými dredy se na mě zazubí. „Hej, holka, neztratila ses? Cirkus odjel už před tejdnem!“ Celé auto se může smíchy potrhat.

„Dejte mi pokoj,“ odseknu a tváře mám rudé jako rajče.

„Kdes nechala ostatní lentilky?“

Další smích.

„Nemáte být někde jinde?“ zavrčím.

A vtom se otevřou zadní dveře na druhé straně auta. Vyskočí z nich Jayden a oběhne vůz dokola. „Hele, nechte moji kámošku bejt.“

Kluci v autě ještě utrousí pár vtípků o tom, že spolu určitě chodíme, a pak chevrolet vyrazí pryč.

Jayden si sedne na lavičku vedle mě. Od doby, co jsem ho takhle zblízka viděla naposledy, vyrostl o dobrých patnáct centimetrů. Pořád vypadá moc mladý na to, aby byl takhle vysoký. Zlatý řetízek se mu ve svitu slunce leskne a na nohou má zbrusu nové jordanky. „Vypadáš dobře, Mari. To afro je dost dobrý.“

„Dík,“ odpovím a usměju se. „Takhle mi nikdo neřekl už celou věčnost.“

Jayden pokrčí rameny. „Už s náma nechodíš ven. Ne od doby, co Quinton… však víš.“

„Jo, já vím.“ Pravdou je, že i když jsme s Jaydenem byli ve stejném ročníku, znala jsem ho jenom díky tomu, že Quinton pracoval jako dobrovolník ve volnočasovém centru, kam Jayden chodil. Je mi trochu trapné to přiznat, ale všechny svoje staré kamarády jsem poznala skrze svého bratra.

Jayden se najednou rozesměje. „Hele, musím se zeptat. Co to má bejt, tendle oblek? Tak takhle se oblíkaj bohatý?“

„Ha ha,“ zasměju se ironicky. „Ne, tohle mám kvůli pohovoru. Jde o… těžko se to vysvětluje.“

„Aha, takže se pokoušíš sehnat brigádu na léto, nebo tak něco?“

Přikývnu. „Tak něco.“

Jayden najednou zvážní. Nejdřív se rozhlédne a pak se zase podívá na mě. „Jestli potřebuješ prachy, tak ti můžu půjčit.“ Sáhne do kapsy a vytáhne z ní balík dvacetidolarovek. „Aspoň bych ti oplatil, jak jste o mě s bráchou vždycky starali.“

Teď už na to moc nevypadá, ale Jayden na tom býval mnohem hůř než většina dětí z okolí. Já s Quintonem jsme vždycky měli mámu, která se o nás postarala. Ale pamatuju si, jak jsme jednou přišli za Jaydenem na návštěvu a on ani nevěděl, kde jeho máma zrovna je. Ani co bude večeřet. Já se o něj starala tak, že jsem se s ním vždycky podělila o to, co jsem zrovna měla. Někdy to byla třeba jen půlka čokoládové tyčinky. Byl mi vždycky hrozně vděčný.

Snažím se zjistit, jestli si nedělá legraci, ale dívá se na mě docela vážně. Nabízí mi tolik peněz. Tolik, že by se mamka nějakou dobu nemusela vůbec bát, že nezaplatí účty. Ale já si je nemůžu vzít, v žádném případě. „Já vím, čí jsou to peníze. Ti kluci jedou v pěkný levárně. Každou chvíli jsou zavření.“

Jayden vrazí peníze zpátky do kapsy. „Kámo, vždyť o nich ani nic nevíš. Aspoň jim záleží na tom, co bude se mnou.“

Hlavou mi probleskne Quintonovo varování. Nikdy nedokážeš změnit svět, pokud se nebudeš stýkat s lidmi, kteří chtějí totéž. Rychlý peníze za prodávání bůhvíčeho, co akorát ubližuje lidem, není dobrý. Buď lepší.

„Mýmu bráchovi na tobě záleželo,“ opáčím. „A já vím, že tihle kluci ti všechny ty pěkný věci nedávají jen tak. Řekni mi, že jsi kvůli nim neodešel ze školy.“

„Dělám, co musim.“ Jayden mi pohlédne do očí a zamračí se. „Z dobrejch známek se nenajím. A i kdyby jo, tak už nemám nikoho, kdo by mi s učením pomáhal. Ti, co nás maj doučovat teď, nic nechápou. Vždycky se nade mě povyšujou a vykládaj mi, co všechno už bych měl dávno umět. Quinton takovej nebyl. Dokázal mi všechno vysvětlit tak, že to najednou dávalo smysl.“

Tahle slova mě hodně zasáhnou. Připomínají mi, že na Quintona jsem nespoléhala jenom já s mámou. Doučování pro děti z okolí je jenom další z dlouhého seznamu věcí, které se od jeho zmizení zhoršily.

Nakloním se k Jaydenovi blíž. „Co když existuje možnost, jak dostat Quintona zase zpátky? Začal bys zase chodit na doučování?“

Jayden se na mě zmateně podívá. „Chceš říct, že víš, kde je?“

V zatáčce se objeví autobus.

„To úplně ne…,“ odpovím mu. „Ale možná jsem přišla na to, jak ho najít. Ale musíš mi slíbit, že neuděláš nic, čím by sis pokazil život. To by ho vážně zklamalo.“

Než nastoupím do autobusu, ještě chvilku počkám, ale Jayden mi neodpoví.

Jakmile si sednu, znovu mu přes okno pohlédnu do očí.

Jayden zakroutí hlavou, ale věnuje mi široký úsměv. Sice ho neslyším, ale vidím, jak jeho ústa říkají: „Tak dobře, Mari.“

t 5 t

Když vystoupím z autobusu, ke svému překvapení zjistím, že na adrese North Main Street 1440 stojí kancelářská budova. Je to takový malý mrakodrap, samé tmavé sklo a kov. Vzhledem k tomu, že tu má být skryto tolik „velmi dobře ukrývaných tajemství“, čekala bych něco trochu… utajenějšího.

I v sobotu je tu hezky rušno. Vystoupám po schodech k hlavnímu vchodu a snažím se ignorovat všechny, kteří zírají na můj oblek. A potom málem zpanikařím, když si všimnu, že za dveřmi stojí u pultíku strážný. Jenže ten se na mě z nějakého podivného důvodu jenom usměje a beze všeho na mě mávne, abych šla dál. Všimnu si výtahů v zadní části vstupní haly a prokličkuju k nim davem dospělých. Jako naschvál tu zrovna dnes probíhá jakási obchodní konference.

V pokynech stálo, že mám počkat, až bude výtah úplně nalevo docela prázdný. Což se snadno řekne, ale není to zas tak jednoduché. Jsem z postávání kolem tak unavená, že si musím sednout na malou lavičku poblíž. Asi po čtvrt hodině se mi konečně naskytne příležitost. Jenže když už si myslím, že je to v suchu, vklouzne za mnou do kabiny zamračený plešatý pán.

Natáhnu ruku a podržím dveře otevřené.

Muž se ke mně švihem otočí. „Nech toho! Spěchám na schůzku a už teď jdu pozdě!“

Jestli si něco rychle nevymyslím, tak se nikdy nedostanu tam, kam potřebuju. „Mám vážně silnou rýmu,“ nadhodím. A potom trochu popotáhnu a párkrát zakašlu. „Nerada bych, abyste to ode mě chytil.“

Pán se ode mě odtáhne a zamračí se ještě víc. „Ano, možná že bych mohl počkat na další výtah.“ Vyrazí z kabiny tak rychle, jako bych měla mor.

Konečně jsem sama. Dveře výtahu se zavřou. Ještě jednou mrknu do nominační listiny. Stiskněte tlačítko do suterénu šestadvacetkrát.

Jakmile zmáčknu tlačítko naposledy, světlo uvnitř pohasne a výtahem projede červený laserový paprsek. „Nominační listina zaznamenána,“ ozve se robotický hlas. „Prosím, pokračujte.“ Ozve se hlasité cvaknutí a zadní stěna výtahu se otevře do klikaté chodby s kovovými stěnami.

To není možný. Tohle přece nemůže být pravda?

Vykloním se z výtahu a doufám, že uvidím, kam chodba vede, ale stáčí se pryč z dohledu. Teď už asi není cesty zpátky. Dodám si odvahy a vyrazím chodbou, až dojdu do malé čekárny – šest židlí a v rohu stojan s časopisy.

Zpoza pultu se na mě usmívá baculatá blondýnka. „Jak vám mohu pomoci?“

„Můj bratr mě nominoval na…“ Na co že mě to vlastně nominoval?

„Samozřejmě,“ odpoví mi ta dáma zdvořile. „Bohužel, náš náborář zrovna není…“

V dálce se ozve hlasitá rána. „A vida,“ pokračuje dáma, „vypadá to, že právě dorazil. Běžte těmi dveřmi nalevo a pokračujte dál dozadu. Je to poslední kancelář napravo.“

Udělám, jak mi řekla, a strčím hlavu do pootevřených dveří. Uvnitř leží zbytky rozbitého pracovního stolu a nad vším tím nepořádkem postává opravdu podivný člověk. Je vyšší než já, ale stejně hubený a v rozcuchaných hnědých vlasech se mu leskne stříbro. Jenže problém není přímo v něm. Je v jeho oblečení.

Má na sobě zářivě oranžové kalhoty – neonově oranžové jako dopravní kužel. A košili má taky oranžovou. Nějaké oranžové košile už jsem viděla, ale tahle košile má tu drzost být oranžová a k tomu pokrytá hnědým peřím.

„Jen dál, jen dál.“ Pokyne mi, abych vešla, aniž by zvedl oči. „Jen tu trochu uklízím. Řekl jsem přemisťovači, aby mě přenesl ke stolu, ne na stůl.“ Podrbe se na bradě. „Ačkoli je pravda, že když jsem ten pokyn zadával, zrovna jsem žvýkal famózní sendvič s rostbífem.“

Nervózně o krok ucouvnu. Říkal přemisťovač?

„Jmenuji se Amari…“

„A já jsem Barnabáš Bedlius, ale obávám se, že představování nebude potřeba.“ Pořád se na mě ještě ani jednou nepodíval. „Letošní letní program už začal. Všem dětem už přidělili pokoje.“

Už to začalo? Veškerá naděje je fuč. „Takže to znamená, že jsem přišla pozdě? Svoji nominaci jsem dostala až teď.“

„Pravidla jsou pravidla. Ať už vás nominoval kdokoli, měl vám vypsat odpovídající omluvenku, pokud ještě máte školu. Můžete nastoupit příští rok…“ Konečně se na mě podívá a vykulí oči. „Neskutečně se omlouvám, ale mohl bych se zeptat, ten oblek je pravá Duboiseová?“

Pohlédnu dolů na ošklivé zeleno-fialové pruhy a pokrčím rameny. „Co je Duboiseová?“

Muž zalapá po dechu. „Přece ta nejgeniálnější návrhářka oblečení a módních doplňků na světě!“ Překročí kusy rozbitého stolu, přijde ke mně blíž a pak mě chytí za rukáv a promne látku mezi prsty. „Úžasné. Ano. Opravdu úžasné. Vadilo by vám svléknout si to sako? K smrti rád bych si ho vyzkoušel.“

„Aha, no, jasně.“ Přijde mi divné, že by tenhle ošklivý kus oblečení někoho zajímal, leda by ho chtěl spálit a pak si zatancovat na zbytcích popela. Jenomže tenhle člověk má na sobě oranžovou a hnědé peří, a to dobrovolně. Svléknu si sako a podám mu ho.

Opravdu si ho zkusí obléct. A to je skoro o třicet centimetrů vyšší než já! Do toho saka se prostě nemůže vejít.

Ale ono mu sedí. Naprosto dokonale. Údivem mi padne brada. „Jak…?“

„Ach ano, je dozajista pravý. S tolika padělky na trhu jeden nikdy neví. Ale jedině pravá Duboiseová nabízí skutečně ‚univerzální velikost‘. Jinak se originální kus nepozná. S manželkou na ně nedáme dopustit.“ Pan Bedlius ukáže na své vlastní oblečení. „Můj model je z tropické kolekce s názvem ‚Esence písečného papouška‘. Teď si možná říkáte, proč na sobě mám dovolenkový oděv. Vysvětlím vám to. Víte, my byli na dovolené, přirozeně, a rád bych dodal, že jsme si to náramně užívali, jenže pak jsem dostal od svého nadřízeného naléhavou zprávu, že bylo na seznam přidáno další dítě a v kanceláři nikdo není! Člověk má snad nárok očekávat, že za něj kolegové zaskočí, když je na dovolené – to by se přece dalo čekat, ne?“

„Já… asi ano. Mohli bychom se vrátit k tomu, jak to, že moje sako…“

Pan Bedlius rozhodí rukama. „Přesně tak! Dá přece rozum, že člověk něco takového čeká. Jenže to nesmí mít za kolegyni Modlu Paloukovou! Vždycky se dočista sesype, když jí vezmou jednu z těch jejích koček. Vůbec nechápe, že by se sousedům nemuselo líbit, když bude mít doma tygra. Ale je to marné, do konce měsíce si pořídí nového. Vůbec si nedovedu představit, kde je bere…“

„PANE BEDLIUSI!“ skočím mu do řeči. Málem mi z něj vybuchne hlava.

„Ano?“

„Moje sako,“ zeptám se znovu. „Jak to, že vám tak výborně padne?“

„No proč, díky patentovanému zaklínadlu samozřejmě. Jak jinak?“

„Zaklínadlu?“ povytáhnu obočí. „To jako, že je to kouzlo?“

„Ano.“ Pan Bedlius si založí ruce na prsou. „Jestli se mohu zeptat, jak přesně jste k tomu obleku přišla?“

„Byl v kufříku,“ odpovím. „Přenechal mi ho můj bratr.“

„Aha,“ pochopí pan Bedlius. „Teď už je mi to jasné. Předpokládám, že váš bratr je první, kdo pracuje v oboru?“

„Nejspíš. Jenže já ani pořádně nevím, jaký obor to vlastně je.“

Znovu se podrbe na bradě. „Obyčejně pravidla neporušuji, ale jak bych mohl odmítnout dítě s tak vytříbeným vkusem? Ačkoli jste to možná netušila.“ Povzdychne si. „Nu dobrá, posaďte se.“

Udělám, co říká. Je dost zvláštní sedět naproti někomu nad hromadou třísek místo stolu.

„Je mým úkolem,“ začne pan Bedlius, „nabídnout vám místo na našem jedinečném letním táboře. Ovšem o zmíněném táboře vám toho nemohu říct víc, dokud mi nepovíte, zda nabídku přijmete, nebo ne. Dobře si to rozmyslete. Pokud se rozhodnete, že nemáte zájem, tak naše schůzka skončí hned teď a vy se budete moci vrátit ke svému životu, ať už máte v plánu cokoli. Právě proto se setkáváme zde v kanceláři a ne přímo na Úřadě. Ale pokud nabídku přijmete, musím vás varovat, že budete mít povinnost zúčastnit se už letos v létě. Rozumíte mi?“

Polknu a přikývnu. „Takže celý pohovor spočívá v tom, že se mě zeptáte, jestli tu nabídku beru?“

„Přesně tak,“ přikývne. „Byla byste radši, kdyby to bylo náročnější? Kdybyste chtěla, tak bych vytáhl z rukávu pár rovnic z algebry.“

Rychle zavrtím hlavou.

Pan Bedlius se uchechtne. „A jaká je vaše odpověď?“

Hrozně chci říct ano, beru, ale nemůžu si pomoct a musím myslet na Quintona. „Můj bratr říkal, že to, co dělal, bylo nebezpečné. Je to pravda?“

Nejdřív si myslím, že mi ani neodpoví. Ale nakonec řekne: „Je to dost možné.“

Najednou jsem hrozně nervózní. Představím si zneškodňování bomb a souboje s aligátory. „Můžete mi říct ještě něco dalšího?“

„Bohužel, už tak jsem vám řekl až příliš. Obávám se, že vám nemohu sdělit nic dalšího, dokud se nerozhodnete.“

I kdyby to bylo nebezpečné, Quinton chtěl, abych zažila všechno, co zažil i on. A on pro mě chtěl vždycky jen to nejlepší, nebo ne? Už jenom vzpomínka na třpytící se vlaky, co prozářily oceán, ve mně vyvolá obrovské nadšení, které nedovedu vysvětlit. A co víc, tohle je možná moje jediná šance, jak zjistit, co se Quintonovi stalo.

Pohlédnu panu Bedliusovi do očí a řeknu: „Přijímám.“ A potom zadržím dech v očekávání toho, co přijde.

t 6 t

Pan Bedlius vyskočí ze židle a zuřivě mi potřásá rukou. „Gratuluji! Skvělé rozhodnutí. Pokaždé je mi potěšením přivítat na Úřadě pro nadpřirozené záležitosti novou tvář.“

Když mi pan Bedlius ruku konečně pustí, už ji napůl necítím. Ale něco mě tu trápí mnohem víc. „Úřad pro nadpřirozené záležitosti?“

Pan Bedlius se zazubí. „Když vyrazíte do kteréhokoli koutu světa, narazíte na příběhy o stvořeních a tvorech, kteří by mohli existovat pouze v našich představách. A co kdybych vám řekl, že všechny ty bytosti, které jsme považovali za mýtus, žijí tady mezi námi? Skřeti a sfingy, mořské panny a podivnosti, kterým byste neuvěřila, i kdybyste je viděla na vlastní oči – tihle a nespočet dalších pobývají v našich městech a chodí mezi námi v ulicích. Může to být klidně váš soused nebo oblíbený učitel. A nejen to, mnoho nadpřirozených má dokonce vlastní města, skrytá v ústraní. Úřad pro nadpřirozené záležitosti propojuje známý svět s tím nadpřirozeným. Je na nás, abychom tohle tajemství zachovali.“

Nejsem si úplně jistá, že tomu všemu věřím. Podivný oblek je jedna věc – ale poslouchat, že tvorové z knih a filmů doopravdy existují, to je něco jiného. „Dobře… takže pokud je to pravda, nemají lidi právo vědět, jestli vedle nich v autobuse zrovna nesedí vlkodlak?“

„Vlkodlaci naštěstí dávají přednost vlakům. Ale ano, nadpřirozený svět skýtá mnoho nebezpečného a my děláme, co můžeme, abychom ochránili nevinné. Abych odpověděl na vaši otázku, proč tomu tak je, existence nadpřirozeného světa je tajemstvím z jednoho velmi dobrého důvodu. Pro klid duše. Lidé se bojí toho, čemu nerozumí. A ze strachu se velmi snadno může stát nenávist. Což mi připomíná třeba Velký broučí konflikt z devětašedesátého. Asociace inteligentního hmyzu se sebrala a vynalezla ‚repelent proti lidem‘. Řekla byste si, že rozumný člověk uzná, že to je celkem férová reakce, ale překvapilo by vás, jak rychle jde rozum stranou, když vám brouci začnou oplácet stejnou mincí.“

Založím si ruce na prsou a opřu se na židli. „O tomhle jsem v žádné učebnici dějepisu nečetla.“

„V tom, co děláme, jsme opravdu dobří.“ Pan Bedlius se usměje. „A děláme to už opravdu dlouho.“

O tom se brzy přesvědčím na vlastní oči. Ale v tuhle chvíli je tu jedna věc, která mě zajímá víc než mýty nebo kouzla. „Můj bratr se pohřešuje. Mohl byste mi o něm něco říct? Jmenuje se…“

Náborář si vrazí prsty do uší. „Úřad není vždycky právě nejbezpečnější místo. Je dost možné, že váš bratr pracoval v jednom z těch nebezpečnějších oborů. Nemůžu vám říct, jestli vím o někom, kdo by zemřel nebo zmizel. Takovým informacím se důsledně vyhýbám. Víte, to já je do Úřadu přivádím. Takové zprávy bych moc špatně nesl.“

„Chápu.“ Připomenu si, že nejspíš existuje spousta jiných lidí, kterých se budu moct na Quintona zeptat.

Pan Bedlius se natáhne za sebe a doslova odnikud vytáhne jakousi aktovku. „Nevidi-Taška,“ vysvětlí a mrkne na mě. „Bez ní nevyjdu z domu.“ Uvnitř aktovky má stoh knížek. Jednu z nich mi hodí do klína. Snažím se přečíst dlouhý název na obálce, ale slova jsou v nějakém cizím jazyce. Možná francouzsky? Jenže potom nápis blikne, zmizí a pak se na obálce objeví Tisíc a jedno povolání.

Pan Bedlius se ke mně natáhne a začne knížkou listovat. „Budete se školit každé léto až do svých osmnáctých narozenin, kdy se stanete právoplatným členem Úřadu. Pokud každý rok úspěšně absolvujete náležité zkoušky, bude vám vypláceno školné na kteroukoli školu v zemi a je jedno, jak výběrová škola to bude a kolik bude školné stát. Pokud budete chtít změnit zaměření, je to možné vždy na začátku léta, ale jestli si budete chtít školné udržet, budete muset znovu absolvovat všechny zkoušky.“ Konečně přestane listovat knihou. „Toto je moje práce během nominačního období. V této publikaci je uvedena každá pracovní pozice nabízená v rámci Úřadu. To, o které pracovní pozice se budete moci ucházet, bude záležet na vašem potenciálu a na vašich schopnostech.“

Přikývnu a podívám se dolů na stránku, kterou nalistoval.

ODBOR NADPŘIROZENÝCH LICENCÍ A ZÁZNAMŮ

Náborář/ka

Nejnižší potřebný odznak:
Dřevěný

Hlavní povinnosti: Setkávat se s nominovanými dětmi a nabízet jim místo v letním školicím programu, který je má připravit na budoucí povolání na Úřadu pro nadpřirozené záležitosti.

„Co se myslí tím ‚nejnižším potřebným odznakem‘?“ zeptám se.

„To přijde na řadu právě teď – odznakový test. Víte, odznaky vyjadřují váš současný potenciál – inteligenci, odvahu, zvídavost, všechny tyhle vlastnosti. Pokud bych měl hádat, odhadoval bych vás na kartonový odznak. Na první stránce příručky je kompletní seznam.“

Kartonový? Zamračím se a obrátím na první stránku knihy.

Odznaky

Zlatý

Stříbrný

Bronzový

Železný

Měděný

Kamenný

Skleněný

Dřevěný

Plastový

Kartonový

Alobalový

Papírový

Ramena mi zklamaně poklesnou. Kartonový odznak je skoro až úplně dole, pod ním je už jen alobalový a papírový. No jasně že malá černošská holka z chudinské čtvrti bude mít odznak nanic. Co mě to napadlo myslet si, že nadpřirozený svět se nějak liší od toho našeho?

„Předpokládám, že víte, jak se to používá?“ Pan Bedlius mi podá dlouhou hubenou plastovou trubičku. „Funguje to stejně jako teploměr.“

Až na to, že na trubičce nejsou žádná čísla. No jo, tak to jsem zvědavá… Odfouknu z trubičky kousek smetí a strčím si ji do pusy. Mám ji pod jazykem jen chvilku a pan Bedlius už mě žádá, ať mu ji zase vrátím.

Zvedne trubičku, abych na ni viděla. Červená tekutina vyletí nahoru tak rychle, až se mu trubička v rukou rozletí na kusy. Pohlédneme na sebe a on se zamračí. „Zajímavé…“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Amari a Noční bratři.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.