Ukážka z elektronickej knihy

Vydanie publikácie podporil z verejných zdrojov Fond na podporu umenia

Preklad diela do slovenského jazyka

podporil z verejných zdrojov formou štipendia Fond na podporu umenia

Copyright © 2019 by Patrick Radden Keefe

All rights reserved

Translation © Alexandra Strelková, 2021

Design & Layout © Pavlína S. Morháčová

ISBN 978-80-8203-293-5

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2020

Venujem Lucianovi a Felixovi

Každá vojna sa bojuje dvakrát,

najprv na bojovom poli

a potom v spomienkach.

Viet Thanh Nguyen

Prológ

Klenotnica

Júl 2013

Knižnica Johna J. Burnsa sídli v majestátnej neogotickej budove zeleňou oplývajúceho univerzitného kampusu Boston College. Vďaka kamenným vežičkám a vitrážam pôsobí priam ako katedrála. Univerzitu založili jezuiti1 v roku 1863 na vzdelávanie detí chudobných prisťahovalcov, ktorí utiekli z Írska pred veľkým zemiakovým hladomorom. Inštitúcia sa nasledujúce storočie a pol úspešne rozrastala a so starou domovinou pôvodných prisťahovalcov udržiavala úzke kontakty. V Burnsovej knižnici je uložených 250 000 zväzkov kníh a okolo šestnásť miliónov manuskriptov, čo predstavuje najrozsiahlejšiu zbierku artefaktov írskych politických a kultúrnych dejín v Spojených štátoch amerických. Jeden z jej knihovníkov sa dávnejšie dostal do väzenia za to, že ho pristihli pri pokuse o predaj dišputy svätého Tomáša Akvinského vytlačenej v roku 1480 aukčnej spoločnosti Sotheby’s2. Knižnica získala také silné renomé v nákupe hodnotných starožitností, že jej niekdajší riaditeľ osobne povolal FBI3, keď mu írsky vykrádač hrobiek ponúkal ukoristené náhrobné kamene s antickými rímskymi krížmi a so spletitými kruhmi a nápismi.

Najnevšednejšie a najvzácnejšie zbierkové predmety sa v rámci knižnice uchovávajú v chránenom priestore známom ako Klenotnica. Ide o zabezpečený priestor4 s prísnou kontrolou teploty a vlhkosti vzduchu, vybavený najmodernejším systémom protipožiarnej ochrany. Je monitorovaný kamerovým systémom a vstúpiť sa doň dá len po zadaní kódu na klávesnici elektronického panela a po odomknutí špeciálnym kľúčom. Kľúč sa vydáva striktne proti podpisu a prístup do trezoru má len niekoľko vybraných osôb.

Jedného letného dňa v roku 20135 do Burnsovej knižnice suverénne vkročili dvaja detektívi. Neboli miestni. Do Bostonu práve prileteli z Belfastu, kde pracovali v Jednotke osobitného určenia Policajného zboru Severného Írska. Prešli popod pestrofarebné vitrážové okná a blížili sa ku Klenotnici.

Prišli si vyzdvihnúť tajné zložky, ktoré v Klenotnici ležali takmer celé desaťročie a obsahovali minidisky6 so zvukovými nahrávkami a ich prepisy. Zamestnanci knižnice na Boston College iste mohli detektívom ušetriť cestu a zložky im zaslať poštou. Nahrávky však obsahovali veľmi citlivé informácie a nebezpečné tajomstvá, a preto s nimi detektívi po prevzatí zaobchádzali s najväčšou starostlivosťou. Išlo o oficiálne uznané dôkazové materiály v trestnom konaní. Detektívi vyšetrovali vraždu.

Kniha prvá:

Jasne, priamo

a spravodlivo

1. kapitola

Únos

Keď Jean McConvillová zmizla, mala tridsaťosem rokov1. Takmer polovicu svojho života bola buď tehotná, alebo sa práve zotavovala po pôrode. Priviedla na svet štrnásť detí. O štyri z nich prišla, takže jej ostalo desať vo vekovom rozpätí od dvadsaťročnej Anne po šesťročné dvojičky s rozkošnými očkami2, Billyho a Jima. Dať život desiatim deťom a ešte sa o ne aj starať si vyžaduje neuveriteľnú silu a vytrvalosť, a dnes by sa to považovalo za priam nadľudský výkon. No hovoríme o Belfaste v roku 1972, kde boli početné rozvetvené rodiny samozrejmosťou, takže Jean McConvillová určite nečakala zvláštne uznanie, a ani sa jej nijakého nedostalo.

Namiesto uznania jej život nadelil ešte jednu skúšku, keď jej zomrel manžel Arthur. Po nesmierne vyčerpávajúcej chorobe ho zrazu nebolo a ona zostala sama – vdova so skromnou podporou, bez práce, starajúca sa o desať detí. Pod ťarchou zložitej životnej situácie si s vypätím síl zachovala aspoň akú-takú vnútornú rovnováhu. Väčšinu času trávila doma a spoliehala sa na to, že staršie deti sa popasujú s mladšími, zatiaľ čo ona s cigaretou v ústach naberala energiu, akoby sa preberala z mdlôb. Jean sa so svojím osudom nakoniec zmierila a začala si robiť plány do budúcna. Skutočná tragédia mcconvillovského klanu sa však práve len začínala.

Rodina sa nedávno presťahovala z bytu, v ktorom Arthur strávil posledné dni, do trošku väčšieho príbytku v neforemnom a zapáchajúcom bytovom komplexe Divis Flats v západnej časti Belfastu. Bol mrazivý december a mesto už v podvečer zahaľovala tma. V novom byte ešte nemali zapojený sporák3, a tak Jean poslala pätnásťročnú dcéru Helen do neďalekého bistra po tradičné fish and chips, rybu s hranolčekmi. Kým rodina čakala na večeru, Jean si napustila horúci kúpeľ. Pri malých deťoch si často nájdete chvíľku súkromia len za zavretými dverami kúpeľne. Jean bola nízkej postavy, mala bledú pokožku, veľmi jemné črty a tmavé vlasy, ktoré nosievala začesané dozadu. Vkĺzla do vane a len tak tam ležala. Práve keď vyliezla z kúpeľa, jemne sčervenená od horúcej vody, niekto zabúchal na vchodové dvere4. Bolo približne 19:00. Deti predpokladali, že to je Helen5 s večerou.

No keď otvorili dvere, dovnútra vtrhli cudzí ľudia. Prebehlo to tak rýchlo, že ani jedno z detí McConvillovcov nevedelo povedať, koľko ich presne bolo6, asi osem, ale mohlo ich byť aj desať či dvanásť. Boli tam muži aj ženy, niektorí mali cez tváre natiahnuté kukly, iným sa zas črty tváre krivili do diabolských výrazov pod nylónovými pančuchami. Minimálne jeden z nich mal aj zbraň7.

Jean sa polooblečená vynorila z kúpeľne a okamžite ju obkolesili vystrašené deti. Jeden z chlapov na ňu úsečne vyštekol: „Obleč si kabát!“ Votrelci sa ju celú rozklepanú usilovali vyvliecť z bytu. „O čo ide?“8 pýtala sa vydesene. Nato spanikárili aj deti9. Michael, ktorý mal vtedy jedenásť rokov, sa pokúsil matku brániť. Billy s Jimom sa na ňu s plačom zavesili. Niektorí členovia gangu deti upokojovali, vraj im mamu čoskoro zas vrátia, len sa s ňou potrebujú porozprávať. Bude preč len pár hodín10.

Šestnásťročný Archie, najstarší z detí, čo boli doma, sa opýtal, či môže matku sprevádzať, a votrelci súhlasili. Jean McConvillová si obliekla vlnený kabát a cez hlavu si prehodila šatku. Nepozvaní hostia zatiaľ mladšie deti nahnali do izby, stroho ich utišovali a oslovovali menami. Niekoľko chlapov nemalo na tvárach masky a Michael McConville si s hrôzou uvedomil, že matku im nechcú odvliecť cudzí ľudia11. Sú to ich susedia.

Obytná štvrť Divis Flats vyzerala ako nočná mora z kresby M. C. Eschera – betónové bludisko zo schodísk, chodieb a preplnených bytov. Výťahy v jednom kuse nefungovali, Jean McConvillovú teda gang z bytu unášal chodbou a dolu po schodoch. Obyčajne boli v tomto večernom čase, a to aj v zimnom období, vonku vždy nejakí ľudia – deti si na chodbách kopali loptu, robotníci sa vracali z práce. Archie však postrehol, že zrazu je všade až tajomne prázdno, akoby celý komplex úmyselne vyľudnili. Nebolo na koho12 zakričať, nebolo suseda, ktorého by mohol požiadať o pomoc.

Držal sa tesne pri matke13, vliekol sa popri nej a ona sa ho pevne držala. Na prízemí čakala ďalšia, väčšia skupina hádam dvadsiatich ľudí v bežnom oblečení a v kuklách. Viacerí z nich boli ozbrojení. Na obrubníku bola pristavená modrá skriňová dodávka Volkswagen. Tu sa zrazu jeden z mužov zvrtol k Archiemu, tmou sa zablysla pištoľ a jej hlaveň sa mu zaborila do líca14. „Zmizni,“ zasipel chlap. Archie ostal ako prikovaný. Na tvári cítil tlak studeného kovu. Za každú cenu chcel mamu chrániť, ale čo mal v tej chvíli robiť? Bol to stále ešte len chlapec, bol neozbrojený, oni boli v prevahe. Neochotne a váhavo sa obrátil15 a vykročil hore schodmi.

Na prvom poschodí bola jedna zo stien kolmo prešpikovaná drevenými lištami, ktorým malí McConvillovci hovorili „holubník“. Odtiaľ Archie sledoval, ako mamu zviazali a naložili do dodávky, tá naštartovala a opustila Divis. Neskôr mu došlo, že tá banda vôbec nemala v úmysle vziať ho so sebou, jednoducho ho využili, aby Jean dostali z bytu. Stál tam v mrazivom tichu a usiloval sa pochopiť, čo sa to práve udialo, a rozhodnúť, čo podniknúť. Potom sa pomaly vybral naspäť do bytu. Posledné mamine slová boli: „Dávaj pozor na deti16, kým sa nevrátim.“

2. kapitola

Albertove dcéry

V detstve mala Dolours Priceová zo všetkých svätcov najradšej mučeníkov. Jej hlboko katolícky založená teta1 z otcovej strany hovorievala: „Za Boha a za Írsko.“ Zvyšok rodiny mal na prvom mieste Írsko. Dolours vyrastala v západnom Belfaste v päťdesiatych rokoch 20. storočia a svedomito chodila každý deň do kostola. Všimla si však, že jej rodičia nie. Keď mala približne štrnásť rokov, jedného dňa vyhlásila: „Na omšu už nepôjdem.“2

„Musíš,“ povedala jej matka Chrissie.

„Nemusím, a ani nepôjdem,“ odvetila Dolours.

„Musíš,“ zopakovala Chrissie.

„Pozri, vyjdem z domu, polhodinku si postojím za rohom, a keď sa vrátim, tak ti poviem, že som bola na omši. Ale nebude to pravda,“ neústupčivo dôvodila Dolours.

Už ako dieťa bola poriadne tvrdohlavá a nemalo význam s ňou diskutovať. Priceovci bývali3 v malom mestskom dvojdome na slušnej, zvažujúcej sa ulici Slievegallion Drive v štvrti Andersonstown. Otec Albert bol čalúnnik a vyrobil aj kreslá4, ktoré stáli v ich preplnenej predsieni. Na kozubovú rímsu si rodiny zvyčajne vystavujú vysmiate zábery z rodinných dovoleniek, no u Priceovcov sa tu hrdo vynímali policajné fotografie5. Albert a Chrissie Priceovci boli bezhranične a urputne oddaní myšlienke írskeho republikanizmu a boli presvedčení, že Veľká Británia celé stáročia okupuje ostrovné Írsko – a že Íri majú povinnosť Britov vyhnať za každú cenu.

Malá Dolours6 sedávala Albertovi na kolenách a počúvala príbehy o tom, ako v tridsiatych rokoch ešte ako chlapec vstúpil do Írskej republikánskej armády a ako tínedžer sa vybral do Anglicka spáchať bombový atentát. V topánkach mal pritom kúsky kartónu7, pretože si nemal za čo dať opraviť podrážky, no aj tak sa odvážil vzoprieť mocnému britskému impériu.

Nízky chlapík v okuliaroch s tenkým kovovým rámom a končekmi prstov žltými od tabaku8 rozprával dievčatku kruté legendy o dávno zosnulých udatných vlastencoch. Dolours mala ešte ďalších dvoch súrodencov, Damiana a Clare, no najlepšie si rozumela s mladšou sestrou Marian. Zaspávali s príbehmi o otcovom úteku z väzenia v Derry cez tunel, ktorý si vykopali9 spoločne s dvadsiatimi ďalšími spoluväzňami. Jeden z nich hral na gajdách, aby útek nebolo počuť10.

Albert pod rúškom tajomstva učil deti, ako bezpečne namiešať domáce výbušniny. Vždy v drevenej mise a s dreveným náčiním, nikdy nepoužívať kov, pretože „stačí jedna iskra11 a je po vás“. Často sa oddával spomienkam na blízkych kamarátov, ktorých Briti obesili, a Dolours vyrastala s presvedčením, že všetky deti majú rodičov, ktorým obesili priateľov12. Pri otcových vzrušujúcich príbehoch jej niekedy až mráz behal po chrbte a naskakovala husia koža13.

V podstate takmer každý z rodiny už bol vo väzení. Chrissina mama, Doloursina stará mama Dolanová, bola členkou ženského krídla IRA – rady írskych žien Cumann na mBan a raz si odsedela tri mesiace v Armaghskej väznici za to, že sa pokúsila odzbrojiť policajného dôstojníka14 z Kráľovskej ulsterskej polície. Chrissie bola tiež „Cumanne“ a nejaký čas strávila v Armaghu, keď ju aj s tromi sestrami zatkli za nosenie „zakázaných symbolov“15: oranžovo-bielo-zelených papierových kvetiniek známych ako „veľkonočné ľalie“.

Table of Contents

Titulná strana

Predná tiráž

Prológ Klenotnica

Kniha prvá: Jasne, priamo a spravodlivo

1. kapitola Únos

2. kapitola Albertove dcéry

Kniha druhá: Ľudská obeť

Kniha tretia: Zúčtovanie