Nejdůležitější na světě
je kouzelné jablko

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.albatros.cz

www.albatrosmedia.cz

Petra Braunová

Nejdůležitější na světě je kouzelné jablko – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Maruška bojuje se žralokem

Maruška stojí na židličce u okna. Na hlavě má zimní čepici, na očích potápěčské brýle a chystá se skočit na podlahu, na které leží panenka Bibiana napůl zasunutá v dědečkově pantofli.

Tak by to viděl dospělý, kdyby v tu chvíli vstoupil do pokoje.

Jenže Maruška – stejně jako jiné děti s bohatou fantazií – pod sebou nevidí modrý koberec, ale rozbouřené moře. Bibiana taky není žádná hadrová hračka, ale mořská panna, která prosí o záchranu, protože se ji chystá ulovit obrovský žralok.

„Neboj se! Vylovím tě! Zachráním tě!“

Maruška skáče ze židličky a vrhá se na vodní příšeru. Chvilku s ní zápasí, než se jí podaří hodit kolem těla smyčku a dostat obludu pod kontrolu.

„Necháš ji! Já ti dám, lovit mořské panny! Tumáš, tumáš!“

Maruška cloumá žralokem, až se z něho sype peří.

Dveře se rozletí. Dovnitř vpadne dědeček.

„Co se děje?“

Nechápavě hledí na vnučku, která svírá polštář omotaný šálou a třese jím jako smyslů zbavená.

„Dědo! Plav pryč, nemáš potápěčskou výzbroj, utopíš se!“

„A hele, můj pantofel, hledám ho od rána!“

Děda se shýbne pro botu, ale Maruška mu nedovolí si ji vzít.

„Dědo! To je lodička, v které se zachraňuje mořská panna!“

„Mořské panny přece umí plavat, “ odporuje děda.

„Ale tahle má zlomenou ploutev!“

„Aha, to jsem nevěděl…“ zvedne děda ruce nad hlavu. „Tak mě zavolej, až bude po všem.“

Maruška ještě chvíli bojuje se žralokem, ale síly mu ochabují, až zeslábnou docela.

„Necháš mořskou pannu na pokoji?“ vyzývá ho.

„Ano, “ mumlá žralok.

„Slibuješ?“

„Slibuju…“

Maruška konečně žraloka pustí, zvedne Bibianu, tedy pardon, mořskou pannu, do náruče, na zlomenou ploutev jí posvítí lampičkou.

„Není zlomená, jen naražená, “ usoudí. „To chce klid na lůžku.“

Bibiana odporuje, nechce se jí ležet, raději by běžela do zahrady, až ji Maruška okřikne.

„Nebuď otravná. Nemůžeš být v zahradě, když sněží. A příště neber dědovi pantofel.“

Bibiana se poslušně posadí na židličku. Maruška pokládá polštář na postel, sundává si čepici i potápěčské brýle a utírá si zpocené čelo. Světlé vlasy dlouhé po lopatky má zcuchané až běda. Během boje jí sklouzly gumičky, kterými maminka ráno rozdělila vlasy do culíků.

Maruška dostala žízeň. Vyplíží se z pokojíku, potichounku našlapuje. Otevře dveře do kuchyně a skulinkou sleduje babičku, která se točí kolem sporáku, a dědečka, ten si čte noviny. Maruška je maličká a hubená, ale nejraději by byla neviditelná. Připlula by k dědovi a zakryla by mu oči, ten by zíral. Tedy – nezíral. Se zavřenýma očima to nejde. Vyjekl by překvapením. Maruška zkouší být neviditelná, jenže uklouzne, podlaha zavrže a babička i děda se k ní otočí. Smůla.

„Jú, tady to voní!“

Marušku už nemrzí, že není neviditelná. Vrhá se ke stolu. Na talířku voní jablečný štrúdl.

„Mám žízeň, “ vzpomene si.

Napouští si do skleničky vodu z vodovodu. Ta jí chutná nejvíc. V domku babičky a dědy je vůbec všechno velmi dobré. Voda, štrúdl, měkoučké peřiny a taky bezvadné hračky, s kterými si hrála ještě Maruščina maminka! Sem jezdí Maruška moc ráda.

„Co můj pantofel?“ zajímá se dědeček. „Už mořská panna doplula ke břehu?“

„Ano, ale lodičku půjčila rybářům. Jejich kocábku zničily vlny.“

„Tak snad se dočkám. Zábne mi noha.“

Maruška vleze dědovi na klín. Na stole leží noviny. Maruška už umí číst, ale jen velká písmena, jaká jsou ve slabikáři nebo v dětských knihách. Vždyť chodí teprve do druhé třídy. Prťavá písmenka se jí čtou špatně. Přesto si ukazuje prstem a slabikuje: „V Krkonoších napadl sníh.“

Maruška před sebou nevidí co dospělí čtenáři novin – kolonu automobilů s rozčilenými řidiči, kteří nemohou vyjet kopec, ale představuje si vládce hor Krakonoše. Ten z obrovského koše vyhazuje hrsti bílých vloček pro radost.

„Přines dědovi tu bačkoru, ať mi nenastydne!“ nabádá vnučku babička.

Musí to říct třikrát, než Maruška přestane snít a poslechne.

„Co z té holky bude?“ lamentuje babička. „Vždyť ona je v myšlenkách stále bůhvíkde.“

„Neboj se, “ pousměje se děda a pohladí si prošedivělý plnovous. „Lidé s fantazií to dotáhnou daleko.“

Maruška je bůhvíkde

Maruška velmi dobře ví, co znamená bůhvíkde. Je to hodně dobré místo a ona je tam často a ráda.

Je to právě to místo, o kterém nikdo neví, kde je.

To ví jen člověk sám.

Marušku baví chodit do školy. Líbí se jí strakatý batoh, růžová krabička se svačinou a barevné pastelky, které chrastí v krabičce. Zbožňuje paní učitelku Moniku Královou, s kterou je vyučování zábavné. Školy se nebojí, kdepak.

A přesto, když Maruška už sedí v lavici a hledí při vyučování na tabuli, stane se, že jí paní učitelka zaťuká na ramínko. Jako právě teď.

„Haló, haló, kdepak se nám ta Maruška toulá? Asi zase bůhvíkde.“

Děti se smějí a Maruška se vzpamatuje.

Ano, v myšlenkách byla docela jinde než ve třídě. Zadívala se totiž na vázičku na stole paní učitelky, v níž jsou smrkové větvičky ozdobené slaměnými zvonečky. Blíží se Vánoce. A Marušku by nesmírně zajímalo, odkud takové Vánoce přišly, koho prvního napadlo zdobit stromek. A hned si představila zasněžený les. Kam se v takové zimě schovají srnky, jeleni, nebo zajíci? Nemají hlad? V tu chvíli Maruška vidí malinkého zajíčka schouleného do klubíčka, klepe se zimou a v bříšku mu kručí hlady. Jenže paní učitelka ji vrátí z lesa do třídy.

„Kdepak jsi byla, Maruško?“ ptá se vlídně paní učitelka.

Ví, že tahle žačka má mimořádnou fantazii, ale ve škole se musí učit, nedá se nic dělat.

„V lese, “ přiznává Maruška.

„V lese?“ vypískne nechápavě Julinka. „V jakém lese?“

„V zasněženém lese.“

Julinka nevěřícně kroutí hlavou. Není to poprvé, co se Maruška při hodině ztratila. Jednou dokonce tvrdila, že sedí v letadle! A dnes zase les. Julinka i ostatní spolužačky si už několikrát říkaly, že by chtěly zažívat to, co Maruška. Ale dá se téhle upovídané spolužačce věřit?

Maruška obrátí velká modrá kukadla na paní učitelku.

„Co mají k jídlu lesní zvířata, když les zapadá sněhem?“

Paní učitelka ví, že musí s dětmi počítat, mají přece hodinu matematiky. Ale taky ví, že pokud Marušce neodpoví, žačka se znovu ztratí v představách a stejně pozor dávat nebude. Proto bude lepší, když místo knoflíků a jehel začnou sčítat jablka, hrušky a mrkev.

„Lesní zvěř v zimě okusuje větve a kůru stromů. Některá zvířátka si umí zásoby na zimu vytvořit sama, “ začne vyprávět paní učitelka.

„Třeba veverky!“ vykřikne Toník. „U nás na zahradě máme lískový keř. A skoro všechny oříšky nám veverky ukradnou!“

Spolužáci se zachechtají. Nejen Maruška v duchu vidí partičku zrzavých veverek, jak jde v noci s baterkou krást oříšky.

„Nesmějte se, “ zlobí se Toník. „Babička pak nemá z čeho péct vanilkové rohlíčky.“

„Veverky jistě neví, že lískový keř patří vám, “ tiší paní učitelka třídu. „Zvířata žijí jinak než lidé. Nechápou, co znamenají ploty a ohrady.“

„My nosíme v zimě do lesa zeleninu, “ hlásí se Matyáš. „S dědou jsme tam odnesli už dva košíky mrkve.“

„My taky!“ křičí další děti. „My tam byly s babičkou!“

„Já s tátou!“

„Můj strejda je hajný, pracuje v lese!“

„Správně! To je ono, “ kývá hlavou paní učitelka. „Lidé chodí zvířata do lesa v zimě přikrmovat. Víte co? Spočítáme to.“

Paní učitelka jde rychle k tabuli. Pospíchá. Čas běží a děti dnes musí naučit počítat se závorkami! Honem kreslí na tabuli tři mrkve a pět jablíček.

„Představte si, že tohle všechno jsme dali do košíčku a donesli do lesa. Přiběhli zajíci a…“

„To je málo, “ volá Matyáš. „My měli v košíku mrkví aspoň padesát!“

„Jo, je to málo, zajíců je v lese hodně, “ přizvukují děti.

Maruška se usmívá. Je ráda, že kvůli ní se všichni baví o lese a o zvířátkách. Však v lese je lépe než ve škole, to musí uznat každý!

A zatímco paní učitelka děti utišila a vysvětluje, že jde o pouhý příklad, na kterém se mají naučit počítat, Maruška už zase třídu opouští.

Jde lesní pěšinou, pod nohama jí křupe sníh, na větvičkách se houpou rampouchy. Jde a sama neví kam. Tedy – vlastně ví. Jde bůhvíkam.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Nejdůležitější na světě je kouzelné jablko.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.