Ukážka z elektronickej knihy

Publikáciu z verejných zdrojov podporil Fond na podporu umenia.

René Guénon Vláda kvantity a znamenia časov

Preklad © Andrej Záthurecký 2022

Návrh prebalu a grafická úprava © Martin Vrabec 2022

Sadzba © Milan Beladič (www.beeandhoney.sk) 2022

Ako tretí zväzok edície Sophia Perennis

vydalo © Vydavateľstvo Európa, s.r.o. 2022

Prvé slovenské vydanie

ISBN 978-80-8237-003-7

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2021

Predhovor

Odkedy sme napísali knihu Kríza moderného sveta,[1] udalosti až príliš bezvýhradne a najmä neuveriteľne rýchlo potvrdili všetky názory, ktoré sme na danú tému vyjadrili, hoci sme sa ňou zaoberali bez akéhokoľvek záujmu o bezprostrednú aktuálnosť a tiež celkom bez zámeru prázdne a neplodne kritizovať. Je jasné, že úvahy tohto druhu majú pre nás len tú hodnotu, že sú uplatnením princípov na určité konkrétne okolnosti. Podotknime ešte, že ak sa tí, čo najsprávnejšie vyhodnotili chyby a nedostatky vlastné mentalite našej doby, väčšinou pridŕžali celkom negatívneho postoja alebo ponúkali načisto bezcenné prostriedky, neschopné zastaviť rastúci neporiadok vo všetkých oblastiach, bolo to tak preto, lebo im chýbalo skutočné poznanie princípov. Platí to rovnako aj o tých, ktorí zanovito zotrvávajú pri obdive voči údajnému „pokroku“[2] a oddávajú sa ilúziám o tom, k akému skvelému zavŕšeniu dospeje.

Napokon, aj na čisto nezaujatej a teoretickej úrovni nestačí odhaliť chyby a poukázať na ich ozajstnú povahu. Nech je to hocako užitočné, ešte zaujímavejšie a poučnejšie je vysvetliť ich, čiže pokúšať sa zistiť, ako a prečo k nim došlo, lebo všetko, čo nejakým spôsobom jestvuje, dokonca aj chyba, má svoj dôvod, a nakoniec aj samotný neporiadok musí nájsť svoje miesto uprostred prvkov celkového poriadku. Takže hoci je moderný svet sám osebe anomáliou, ba dokonca akousi ohavnosťou, o nič menej neplatí, že ak ho umiestnime do rámca historického cyklu, ktorého je súčasťou, presne zodpovedá podmienkam určitej fázy tohto cyklu, fázy, ktorú hinduistická tradícia označuje ako hraničné obdobie Kali jugy.[3] Práve tieto podmienky, vyplývajúce zo samotného behu cyklického Prejavu,[4] určili typické vlastnosti tohto sveta a v tomto zmysle sa dá povedať, že súčasná doba nemohla byť iná, než aká v skutočnosti je. Platí však, že nato, aby sme neporiadok videli ako súčasť poriadku, alebo aby sme mohli chybu zredukovať na čiastkový a prekrútený pohľad na určitú pravdu, musíme sa pozdvihnúť nad úroveň kontingentností,[5] kam tento neporiadok a chyba patria. Takisto nato, aby sme dokázali pochopiť skutočný význam moderného sveta v súlade s cyklickými zákonitosťami riadiacimi vývin súčasného pozemského ľudstva, treba byť celkom oslobodený od mentality, ktorá je mu vlastná, a nebyť ňou na nijakom stupni zasiahnutý. Je to dokonca tým jasnejšie, že táto mentalita nevyhnutne a takpovediac na základe svojej definície predpokladá úplnú neznalosť zákonitostí, o ktoré tu ide, ako aj všetkých ďalších právd, ktoré – súc viac či menej priamo odvodené od transcendentných princípov – sú hlbokou súčasťou onoho tradičného poznania; všetky v pravom zmysle slova moderné koncepcie sú prostým a jednoduchým popretím – či už vedomým, alebo nevedomým – tohto poznania.

Už dávnejšie sme sa rozhodli, že na Krízu moderného sveta nadviažeme knihou v prísnom zmysle slova doktrinálneho charakteru. Rozhodli sme sa tak práve preto, aby sme poukázali na niekoľko aspektov tohto objasnenia súčasnej doby v súlade s tradičným hľadiskom,[6] ktorého sa chceme vždy a výlučne pridŕžať a ktoré je napokon z práve uvedených dôvodov jediné platné, ba mohli by sme povedať jediné možné, keďže mimo neho nemožno o tomto objasnení ani len uvažovať. Rozmanité okolnosti nás donútili odložiť túto prácu až do súčasnosti; pre toho, kto vie, že všetko, čo sa má stať, sa v určenom čase nevyhnutne stane, často celkom nečakaným a od našej vôle nezávislým spôsobom, to však nie je dôležité. Horúčkovitá unáhlenosť, s akou všetko robia naši súčasníci, na tom nič nezmení a nemôže viesť k ničomu inému ako k nepokoju a neporiadku, čiže k čisto negatívnym dôsledkom. Boli by však títo ľudia stále „moderní“, keby dokázali pochopiť výhodu spočívajúcu v sledovaní pokynov, ktoré im poskytujú okolnosti? Tie predsa vôbec nie sú „náhodné“, ako si to predstavujú v svojej nevedomosti, ale sú v podstate iba v tej či onej miere konkretizovaným výrazom celkového poriadku, ktorý je zároveň ľudský a kozmický a ktorý musíme dobrovoľne alebo nedobrovoľne nasledovať.

Spomedzi charakteristických čŕt modernej mentality sa budeme ako ústredným bodom našej štúdie zaoberať v prvom rade sklonom redukovať všetko na čisto kvantitatívne hľadisko. Tento sklon je natoľko výrazný vo „vedeckých“ koncepciách posledných storočí, prejavujúc sa takmer rovnako jasne aj v iných oblastiach, že s výnimkou ohraničenia, ktorého povaha a nevyhnutnosť sa ukážu neskôr, by sme ako základnú a prvoradú definíciu našej doby mohli uviesť, že je vládou kvantity. To, že tejto charakteristike dávame prednosť pred všetkými ostatnými, nie je spôsobené výlučne, ba ani podstatne tým, že je jednou z najviditeľnejších a najmenej popierateľných. Je to preto, lebo ju vnímame ako skutočne základnú, keďže redukcia na kvantitatívnosť presne vyjadruje podmienky cyklickej fázy, v ktorej sa ľudstvo ocitlo v modernej dobe; tento sklon redukovať všetko na kvantitatívnosť je v skutočnosti totožný so smerovaním, ktoré logicky vedie až po samotnú hranicu zostupu. Ten s narastajúcou rýchlosťou prebieha od začiatku do konca Manvantary,[7] čiže počas celého trvania prejavu ľudstva, akým je aj to naše. Ako sme často opakovali, tento zostup nie je v skutočnosti ničím iným ako postupným vzďaľovaním sa od princípu, ktoré nevyhnutne prislúcha každému procesu Prejavu. V našom svete a z dôvodu zvláštnych existenčných podmienok, ktoré sa naň vzťahujú, má najnižší bod podobu čistej kvantity bez akéhokoľvek kvalitatívneho rozlíšenia. Je jasné, že ide iba o hranicu, takže tu môžeme hovoriť iba o sklone či tendencii, lebo v samotnom behu cyklu nemôže byť táto hranica nikdy dosiahnutá. Je totiž takpovediac mimo a pod úrovňou každej skutočnej, ba aj uskutočniteľnej existencie.

Na tomto mieste a hneď na začiatku našej knihy musíme zvlášť poznamenať – jednak preto, aby sme sa vyhli každej dvojznačnosti, ako aj preto, aby sme si uvedomili niečo, čo môže zavdať príčinu na vznik určitých ilúzií –, že na základe zákona analógie je najnižší bod akoby temným odrazom alebo prevráteným obrazom bodu najvyššieho. Z toho vyplýva iba zdanlivo paradoxný dôsledok, že úplná neprítomnosť každého princípu zahŕňa „falšovanie“ samotného princípu, čo niektorí vyjadrili v teologickej podobe slovami, že „Satan sa opičí po Bohu“. Tento postreh môže významne napomôcť k pochopeniu  niektorých z najtemnejších záhad moderného sveta, záhad, ktoré sám tento svet popiera, keďže ich nedokáže vnímať, aj keď si ich nesie v sebe. Ale toto popieranie je nevyhnutnou podmienkou udržania zvláštnej mentality, vďaka ktorej [moderný svet][8] existuje. Keby naši súčasníci dokázali vidieť, čo ich riadi a k čomu v skutočnosti smerujú, moderný svet by okamžite prestal jestvovať, lebo náprava, o ktorej sme sa často zmieňovali, by bola obsiahnutá práve v tomto uvedomení. No keďže táto náprava na druhej strane predpokladá, že dospejeme k bodu zlomu, kde sa zostup úplne zavŕšil a kde sa – prinajmenej na okamih vyznačujúci prechod od jedného cyklu k ďalšiemu – „koleso prestalo otáčať“. Musíme povedať, že kým nebude tento bod zlomu skutočne dosiahnutý, tieto veci sa nebudú dať všeobecne pochopiť a budú prístupné iba pre malý počet tých, ktorí sú v tej či onej miere predurčení pripraviť zárodky budúceho cyklu. Sotva treba pripomínať, že vo všetkom, čo hovoríme, sme sa vždy chceli obracať výlučne na túto malú skupinu, a nestarať sa o nevyhnutné nepochopenie ostatných. Je pravda, že títo „ostatní“ stále sú a na istý čas ešte musia byť prevažnou väčšinou, veď práve to je jeden zo znakov vlády kvantity: mienka väčšiny si nárokuje, aby bola braná do úvahy.

Nech sa to má hocako, v tejto chvíli a v prvom rade chceme uplatniť uvedený postreh v ohraničenejšej oblasti než tej, o ktorej sme sa práve zmienili. V tomto zmysle má tento postreh poslúžiť nato, aby zabránil každému zmiešavaniu medzi hľadiskom tradičnej vedy a hľadiskom vedy profánnej, hoci niektoré vonkajšie podobnosti by  k tomu zdanlivo mohli zvádzať. Dané podobnosti však často vychádzajú iba z prevrátených korešpondencií: zatiaľ čo tradičná veda uvažuje hlavne o vyššom prvku a nižšiemu prvku pripisuje relatívnu hodnotu iba preto, lebo korešponduje s prvkom vyšším, profánna veda sa naopak zaoberá iba nižším prvkom a keďže je neschopná prekročiť oblasť, na ktorú sa vzťahuje tento prvok, chce na ňu redukovať celú skutočnosť. Môžeme si vziať príklad, ktorý priamo súvisí s našou témou. Pytagorejské čísla chápané ako princípy vecí vôbec nie sú číslami, ako ich chápu moderní matematici alebo fyzici, rovnako nemennosť princípu nie je nehybnosťou kameňa a skutočná jednota nie je uniformitou bytostí bez vlastných kvalít. A predsa, keďže v prípade obidvoch vied ide o čísla, tí, čo sa zastávajú výlučne kvantitatívnej vedy, chceli brať pytagorejcov ako svojich predchodcov! Aby sme príliš nepredbiehali to, čo príde ďalej, iba dodáme, že to ukazuje – ako sme už povedali inde –, že profánne vedy, na ktoré je moderný svet taký hrdý, sú v skutočnosti iba zdegenerovanými rezíduami starobylých tradičných vied. Napokon, samotná kvantita, na ktorú sa tieto vedy pokúšajú všetko previesť, je z hľadiska, z ktorého o nej uvažujú, takpovediac iba rezíduom existencie vyprázdnenej od všetkého, čo tvorí jej podstatu. A tak, keď nechávajú vyprchať alebo zámerne eliminujú všetko, čo je naozaj podstatné, sú tieto údajné vedy napokon celkom neschopné čokoľvek skutočne vysvetliť.

Rovnako ako je tradičná veda o číslach celkom odlišná od modernej profánnej aritmetiky, a to aj vtedy, keď ju rozšírime o algebru či o čokoľvek iné, čo dokáže prijať, aj posvätná geometria nie je o nič menej odlišná od školskej vedy, ktorá sa dnes označuje za geometriu. Pri tomto sa nemusíme dlho zastavovať, lebo všetci, čo čítali naše predchádzajúce diela, vedia, že sme v nich (zvlášť v Symbolike kríža)[9] uviedli dosť úvah o tejto symbolickej geometrii a mohli sa presvedčiť, v akej miere je súca na znázornenie vyšších skutočností, prinajmenej v tej miere, v akej sú tieto skutočnosti zmyslovo znázorniteľné. Napokon, nie sú vari geometrické tvary nevyhnutným základom každej obraznej alebo grafickej symboliky, počnúc písmennými a číselnými znakmi všetkých jazykov až po tie najzložitejšie a zdanlivo veľmi zvláštne iniciačné jantry? Dá sa ľahko pochopiť, že táto symbolika sa môže uplatniť neobmedzene mnohorakými spôsobmi; ale zároveň musíme s rovnakou ľahkosťou vidieť, že táto geometria sa zďaleka neopiera o čistú kvantitu, ale, naopak, je vo svojej podstate kvalitatívna. Rovnako to podľa nás platí aj pre skutočnú vedu o číslach, lebo čísla ako princípy, hoci sa takto nazývajú na základe analógie, sú vo vzťahu k nášmu svetu takpovediac na opačnom póle ako čísla bežnej aritmetiky; tie sú jediné známe pre moderných ľudí a tí sa zaujímajú výlučne o ne, takže rovnako ako väzni v Platónovej jaskyni považujú tiene za skutočnosť.

V tejto štúdii sa pokúsime ešte celistvejšie a všeobecnejšie ukázať, aká je skutočná povaha týchto tradičných vied, a vďaka tomu aj to, aká priepasť ich delí od vied profánnych, ktoré sú akoby ich karikatúrou či paródiou. To umožní uvidieť mieru úpadku ľudskej mentality pri prechode od jedných vied k druhým; vďaka postaveniu predmetov týchto vied budeme môcť uvidieť aj to, ako tento úpadok priamo nadväzuje na zostupné smerovanie samotného cyklu nášho ľudstva. Iste, aj toto sú otázky, ktorých úplné spracovanie si nemôžeme nikdy nárokovať, lebo svojou povahou sú skutočne nevyčerpateľné. Prinajmenej sa však pokúsime povedať toho dosť nato, aby si každý mohol vyvodiť nevyhnutné závery, pokiaľ ide o charakter „kozmického okamihu“ zodpovedajúceho súčasnej dobe. Ak budú daktorí napriek všetkému považovať niektoré naše úvahy za obskúrne, bude to iba preto, lebo sú príliš vzdialené od ich mentálnych návykov, príliš cudzie všetkému, čo im bolo vštepené výchovou a prostredím, v ktorom žijú. Nič s tým nezmôžeme, lebo sú veci, pre ktoré je čisto symbolický spôsob vyjadrenia jediný možný a ktoré preto nikdy nepochopia tí, pre ktorých je symbolika niečím mŕtvym. Pripomeňme ešte, že tento spôsob vyjadrovania je nevyhnutným prostriedkom každého učenia zasväteneckého typu.[10] No aj bez toho, aby sme hovorili o profánnom svete, ktorého nepochopenie je zrejmé a takpovediac prirodzené, stačí sa pozrieť na stopy zasvätenia, ktoré ešte pretrvávajú na Západe, aby sme videli, čo pre chýbajúcu intelektuálnu „kvalifikáciu“ niektorí ľudia robia zo symbolov, ktoré dostali na rozjímanie, a aby sme si boli naozaj istí, že nech majú títo ľudia hocaké tituly a dosiahli hocaké iniciačné stupne, nikdy nepreniknú do skutočného významu čo len najmenšieho úlomku tajomnej geometrie „Veľkých Architektov Východu a Západu“!

Pretože sme sa dotkli Západu, je namieste ešte jedna poznámka: bez ohľadu na to, ako veľmi sa najmä v posledných rokoch[11] rozšíril stav mysle, ktorý označujeme ako špecificky moderný, a bez ohľadu na to, akú nadvládu – prinajmenej navonok – získal nad celým svetom, tento stav mysle ostáva svojím zdrojom čisto západný. Zrodil sa na Západe a práve on bol po dlhú dobu jeho výlučnou oblasťou, na Východe nebude jeho vplyv nikdy ničím iným ako „pozápadnením“. Takže bez ohľadu na to, aký ďalekosiahly bude jeho vplyv v slede budúcich udalostí, nikdy nebudeme môcť tento sled udalostí klásť do protikladu voči tomu, čo sme povedali o rozdiele medzi východnou a západnou mysľou, ktorý je podľa nás vlastne totožný s rozdielom medzi tradičným duchom a duchom moderným. Je totiž až príliš  zrejmé, že v miere, v akej sa človek, nech patrí k akejkoľvek rase a do akejkoľvek krajiny, „pozápadňuje“, prestáva byť duchovne a intelektuálne – a jedine toto hľadisko nás zaujíma – človekom Východu. Nie je to pritom len otázka geografie – ledaže by sme ju chápali celkom odlišne ako moderní autori –, lebo jestvuje aj symbolická geografia. A v tomto zmysle jestvuje mimoriadna súvislosť medzi súčasnou prevahou Západu a koncom cyklu, keďže západ je bodom, kde zapadá Slnko, čiže Slnko tam prichádza k hraničnému miestu svojej dennej fázy, je to miesto, kde podľa čínskej symboliky „zrelé ovocie padá na zem k stromu“. Pokiaľ ide o prostriedky, vďaka ktorým Západ dospel k nastoleniu tejto prevahy, ktorej posledným a najnepríjemnejším dôsledkom je viac či menej rozsiahla „modernizácia“ Východu, stačí si prečítať, čo sme o tom napísali v iných knihách. Môžeme vidieť, že tieto prostriedky sa opierajú iba o fyzickú silu; inak povedané to znamená, že samotná západná prevaha je tiež iba výrazom vlády kvantity.

Nech sa na veci pozeráme z ktorejkoľvek strany, vždy nás to privedie k rovnakým úvahám a vidíme, ako sa neprestávajú potvrdzovať vo všetkých možných uplatneniach. Napokon, nie je na tom nič prekvapujúce, lebo pravda je nevyhnutne vnútorne súdržná. Samozrejme, v protiklade k tomu, čo by veľmi radi predpokladali filozofi a profánni učenci, uzavretí v úzko ohraničených koncepciách, vôbec to neznamená, že je systematická. Ich koncepciám oprávnene prislúcha názov „systémy“; v podstate vyjadrujú iba nedostatočnosť individuálnych myslí odkázaných výlučne na seba, hoci by išlo o mysle, ktoré sa zvyknú označovať ako „géniovia“. Veď aj ich najvychvaľovanejšie špekulácie sa nevyrovnajú poznaniu čo len najmenšej tradičnej pravdy. K tomuto sme sa už v dostatočnej miere vyjadrili, keď sme poukazovali na škodlivosť individualizmu, ktorý je takisto jednou z charakteristík moderného ducha. Ale na tomto mieste doplníme, že falošná jednota jednotlivca chápaného ako dokonalý celok je na ľudskej úrovni ekvivalentom toho, čím je na úrovni kozmu atóm. Oba sa považujú za jednoduché prvky iba z čisto kvantitatívneho hľadiska a predpokladá sa, že ako také sú schopné neobmedzeného opakovania, čo je celkom nemožné, keďže je to svojou podstatou nezlučiteľné s povahou vecí. Toto neobmedzené opakovanie nie je totiž ničím iným ako čistou mnohosťou, ku ktorej súčasný svet zo všetkých síl smeruje, pričom sa v nej nemôže nikdy celkom stratiť, keďže [čistá mnohosť] sa nachádza na nižšej úrovni ako všetko  prejavené, na úrovni, ktorá je presným opakom principiálnej jednoty. Musíme teda vidieť, ako sa pohyb cyklického zostupu uskutočňuje medzi týmito dvomi pólmi: vychádza z jednoty, alebo skôr z bodu, ktorý má najbližšie k jednote v rámci Prejavu a vzhľadom na stav existencie, o ktorom uvažujeme,[12] a smeruje čoraz viac k mnohosti, pričom máme na mysli mnohosť chápanú analyticky a bez vzťahu k nejakému princípu, lebo je jasné, že z hľadiska princípu je každá mnohosť súhrnne obsiahnutá v jednote. Môže sa zdať, že mnohosť je v istom zmysle prítomná v obidvoch protikladných bodoch, rovnako ako je korelatívne a v zhode s tým, čo sme práve povedali, na jednej strane jednota a na strane druhej „jednot(k)y“.[13] No aj tu sa jednoznačne uplatňuje obrátená analógia a zatiaľ čo principiálna mnohosť je obsiahnutá v skutočnej metafyzickej jednote, aritmetické alebo kvantitatívne „jednot(k)y“ sú, naopak, obsiahnuté v inej mnohosti: tej, ktorá sa nachádza dole. Mimochodom, už to, že sa môže hovoriť o „jednotách“ v množnom čísle, ukazuje, aké je to vzdialené od skutočnej jednoty. Mnohosť nachádzajúca sa dole je na základe definície čisto kvantitatívna, mohli by sme povedať, že je samotnou kvantitou, ktorá je oddelená od každej kvality. Naopak, mnohosť nachádzajúca sa hore, alebo to, čo takto analogicky označujeme, je v skutočnosti kvalitatívnou mnohosťou, čiže súborom kvalít alebo atribútov tvoriacich podstatu bytostí a vecí. Ešte by sme mohli povedať, že zostup, o ktorom sme hovorili, je zostupom od čistej kvality k čistej kvantite, pričom obidve sú hranicami vonkajšími voči Prejavu: jedna je nad úrovňou Prejavu, druhá pod jeho úrovňou. Vo vzťahu k zvláštnym podmienkam nášho sveta alebo nášho stavu existencie sú totiž výrazom dvoch univerzálnych princípov, ktoré sme inde označili ako esenciu a substanciu a ktoré sú dvomi pólmi, medzi ktorými sa pohybuje celý Prejav. Práve tento bod budeme musieť ako prvý podrobnejšie objasniť, lebo hlavne vďaka nemu budeme môcť lepšie pochopiť ďalšie úvahy, ktoré rozvinieme v našej štúdii.

I. Kvalita a kvantita

Kvalita a kvantita sa vo všeobecnosti považujú za komplementárne pojmy, hoci hlboký dôvod tohto vzťahu nie je často vôbec pochopený; spočíva v korešpondencii, o ktorej sme sa zmienili na konci predchádzajúcej kapitoly. Musíme tu teda vyjsť z prvej spomedzi všetkých kozmických dualít, z tej, ktorá je samotným princípom univerzálnej Existencie alebo univerzálneho Prejavu a bez ktorej by nijaký Prejav na nijaký spôsob nebol možný. V hinduistickej náuke sa táto dualita označuje ako Puruša/Prakrti, ak chceme použiť inú terminológiu, môžeme hovoriť o esencii a substancii. Pretože ide o dva póly každého prejavu, treba ich chápať ako univerzálne princípy. Ale na inej úrovni, alebo skôr na mnohých iných úrovniach, chápaných ako viac či menej vyčlenené oblasti vo vnútri univerzálnej Existencie, môžeme tieto pojmy chápať analogicky v relatívnom význame na označenie toho, čo zodpovedá týmto princípom alebo ich priamejšie zastupuje vzhľadom na určitý ohraničený modus Prejavu. Týmto spôsobom budeme môcť hovoriť o esencii a substancii buď vzhľadom na určitý svet, čiže stav existencie určený svojimi zvláštnymi podmienkami, alebo vzhľadom na určitú bytosť, prípadne vzhľadom na každý zo stavov tejto bytosti, čiže prejav tejto bytosti na každom stupni existencie. Prirodzene, v poslednom uvedenom prípade esencia a substancia na mikrokozmickej úrovni zodpovedajú tomu, čím sú z makrokozmického hľadiska pre svet, v ktorom sa nachádza tento prejav [čiže bytosť a jej stavy], alebo – povedané inými slovami – sú iba konkretizáciami rovnakých relatívnych princípov, ktoré sú zasa určeniami univerzálnej esencie a univerzálnej substancie vzhľadom na podmienky daného sveta.

Esencia a substancia, chápané v tomto relatívnom význame a najmä vo vzťahu ku konkrétnym bytostiam, sú vlastne to isté, čo scholastickí filozofi nazývali „formou“ a „látkou“. Ale radšej sa vyhýbame používaniu týchto pojmov, ktoré nepochybne v dôsledku nedokonalosti latinského jazyka v tomto smere iba veľmi nepresne tlmočia idey, ktoré majú vyjadrovať,[14] a ktoré sa stali ešte oveľa dvojznačnejšími, keďže v modernom jazyku nadobudli celkom odlišný význam.[15] Povedať, že každá prejavená bytosť pozostáva z formy a látky, znamená v každom prípade, že jej existencia nevyhnutne pochádza zároveň z esencie a substancie, a teda aj to, že je v nej niečo, čo zodpovedá obidvom uvedeným princípom, takže je akoby výsledkom ich spojenia, alebo presnejšie povedané pôsobenia aktívneho princípu (esencie) na princíp pasívny (substanciu). Pri zvláštnom uplatnení týchto princípov vo vzťahu k individuálnym bytostiam sú forma a látka, ktoré ich utvárajú, totožné s tým, čo hinduistická tradícia označuje pojmami náma a rúpa.[16] Tieto zhody medzi rôznymi druhmi terminológie niektorým čitateľom umožnia preniesť naše vysvetlenia do jazyka, na ktorý sú viac zvyknutí, takže ich ľahšie pochopia. Dodajme ešte, že to, čo sa v aristotelskom význame označuje ako „akt“ a „potencia“ (možnosť), takisto zodpovedá esencii a substancii. Napokon, tieto dva pojmy sú súce na širšie uplatnenie než pojmy formy a látky. Ale povedať, že každá bytosť je zmesou aktu a potencie, je v podstate zasa to isté, lebo akt je v bytosti tým, vďaka čomu má účasť na esencii, a potencia tým, vďaka čomu má účasť na substancii. Čistý akt a čistá potencia sa nemôžu nachádzať nikde v Prejave, keďže sú v konečnom dôsledku ekvivalentom univerzálnej esencie a univerzálnej substancie.

Pretože táto vec je jasná, môžeme hovoriť o esencii a substancii nášho sveta, čiže sveta, ktorý je oblasťou individuálnej ľudskej bytosti. Môžeme tiež povedať, že v súlade s podmienkami určujúcimi tento svet sa v ňom tieto dva princípy objavujú v podobe kvality a kvantity. Môže sa to zdať samozrejmé, pokiaľ ide o kvalitu, keďže esencia je vcelku principiálnou syntézou všetkých atribútov prislúchajúcich určitej bytosti a spôsobujúcich, že táto bytosť je taká, aká je, takže atribúty alebo kvality sú v podstate to isté. Poznamenajme, že kvalita chápaná týmto spôsobom ako obsah esencie, ak sa tak môžeme vyjadriť, sa neobmedzuje výlučne na náš svet, ale je súca na prenesenie, ktoré univerzalizuje jej význam. Nie je to nič prekvapujúce, keďže tu predstavuje vyšší princíp; ale v tomto prenesení kvalita prestáva byť korelátom kvantity, lebo kvantita je pevne  spojená so zvláštnymi podmienkami nášho sveta. Napokon, nepripisuje vari teológia kvalitu samotnému Bohu, keď hovorí o Jeho atribútoch, zatiaľ čo by bolo zjavne nepredstaviteľné chcieť do Neho prenášať kvantitatívne určenia?[17] Na to by sa dalo namietnuť, že Aristoteles zaraďuje kvalitu rovnako ako kvantitu medzi kategórie, ktoré sú len zvláštnymi modmi bytia, a nie sú voči nemu koextenzívne. V takom prípade však Aristoteles neuskutočňuje prenesenie, o ktorom sme práve hovorili. Napokon, ani ho nemusel uskutočniť, keďže vymenovanie kategórií odkazuje iba na náš svet a na jeho podmienky, takže kvalita môže a má byť skutočne chápaná iba vo význame, ktorý má bezprostrednejší vzťah k nášmu individuálnemu stavu a v ktorom, ako sme povedali vyššie, je súvzťažná s kvantitou.

Na druhej strane je zaujímavé, že forma u scholastikov je tým, čo Aristoteles nazýva eidos, pričom toto grécke slovo sa používa aj na označenie druhu, čiže spoločnej prirodzenosti alebo esencie neohraničeného množstva jedincov. Táto prirodzenosť je čisto kvalitatívna, lebo je vskutku „nespočítateľná“ v prísnom zmysle slova, teda je nezávislá od kvantity. Je totiž nedeliteľná a celistvá v každom z jedincov patriacich k danému druhu, takže nie je nijakým spôsobom ovplyvnená alebo pozmenená ich počtom, a takisto nepodlieha nijakému „viac“ alebo „menej“. Navyše, εϊδος (eidos) je etymologicky „idea“, no nie v modernom psychologickom význame, ale vo význame ontologickom, ktorý má k Platónovmu chápaniu bližšie, než sa bežne nazdávame, lebo napriek všetkým rozdielom, ktoré skutočne existujú medzi Platónovou a Aristotelovou koncepciou, tieto rozdiely ich žiaci a komentátori – ako sa často stáva – veľmi zveličili. Platónske idey sú takisto esenciami; Platón ukazuje najmä ich transcendentný aspekt, Aristoteles zasa aspekt imanentný, a nech si „systematickí“ duchovia o tom hovoria hocičo, nevylučuje sa to, ale vzťahuje sa to na rôzne úrovne. V každom prípade tu stále ide o archetypy alebo základné princípy vecí predstavujúce to, čo by sme mohli nazvať kvalitatívnou stránkou Prejavu. Navyše, platónske idey sú pod iným menom a na základe priameho príbuzenstva to isté ako pytagorejské čísla. To jasne ukazuje, že – ako sme už povedali – pytagorejské čísla, hoci sa analogicky tiež nazývajú číslami, vôbec nie sú číslami v kvantitatívnom a bežnom význame slova, ale sú, naopak, čisto kvalitatívne, takže obrátene a z hľadiska esencie zodpovedajú tomu, čím sú kvantitatívne čísla z hľadiska substancie.[18]

Na druhej strane, keď svätý Tomáš Akvinský hovorí, že „numerus stat ex parte materiae“ [číslo pochádza z materiálnej časti], ide o kvantitatívne číslo, pričom tvrdí práve to, že kvantita sa nachádza na substanciálnej strane Prejavu. Používame výraz „substanciálny“, lebo materia v scholastickom význame vôbec nie je hmotou, ako ju chápu moderní fyzici, ale substanciou, a to buď v relatívnom význame, keď je usúvzťažnená s formou a s konkrétnymi bytosťami, alebo – keď sa hovorí o materii prime – pasívnym princípom univerzálneho Prejavu, čiže čistou možnosťou,[19] ktorá je ekvivalentom Prakrti v hinduistickej náuke. No len čo sa začne hovoriť o hmote, nech ju chápeme hocako, všetko sa zatemní a stáva sa nejasným, bezpochyby nie bezdôvodne.[20] A tak zatiaľ čo vzťah kvality a esencie sme mohli ukázať v dostatočnej miere bez toho, aby sme rozvíjali nejaké siahodlhé úvahy, pokiaľ ide o vzťah kvantity a substancie, budeme sa ním musieť zaoberať podrobnejšie, lebo najprv musíme objasniť rôzne aspekty toho, čo západní ľudia nazvali hmotou, a to dokonca ešte pred moderným scestím,[21] v rámci ktorého toto slovo zohralo takú dôležitú úlohu. Je to tým potrebnejšie, že táto otázka sa týka takpovediac koreňa hlavnej témy našej štúdie.

II. „Materia signata quantitate“

To, čo Aristoteles označoval ako ΰλη [hylé], scholastici najčastejšie nazývajú výrazom materia. Táto materia [látka] nesmie byť v nijakom prípade stotožňovaná s tým, čo moderní ľudia nazývajú hmotou. Zložitý a v istých ohľadoch rozporuplný pojem sa zdá byť rovnako vzdialený dávnemu Západu, ako aj Východu. Aj keby sme prijali, že materia sa v určitých zvláštnych prípadoch môže stať onou hmotou – alebo, aby sme sa vyjadrili presnejšie, že do [pojmu materie] môžeme dodatočne včleniť túto nedávnu koncepciu [hmoty] –, zároveň je aj rôznymi inými vecami a práve tieto rôzne iné veci musíme v prvom rade odlíšiť. No na ich spoločné označenie, ako to v gréčtine robí pojem ΰλη a v latinčine materia, nemáme v súčasných západných jazykoch lepší pojem než substancia. Hylé ako univerzálny princíp je predovšetkým čistou možnosťou, v ktorej nie je nič rozlíšené ani aktualizované a ktorá je pasívnym „podkladom“[22] každého prejavu. V tomto zmysle teda ide o Prakrti alebo univerzálnu substanciu a všetko, čo sme o nej povedali inde, platí rovnako aj pre takto chápanú hylé.[23] Substancia chápaná v relatívnom význame ako to, čo analogicky predstavuje substanciálny princíp a hrá jeho úlohu vo vzťahu k určitej, viac či menej úzko vymedzenej, úrovni existencie, je takisto druhotne nazývaná hylé, zvlášť vo vzťahu s pojmom eidos na označenie dvoch stránok konkrétnych súcien, esenciálnej a substanciálnej.

Scholastici po Aristotelovi rozlišujú tieto dva významy, takže je tu potom materia prima a materia secunda. Môžeme preto povedať, že ich materia prima je univerzálna substancia a ich materia secunda je substancia v relatívnom význame. Ale keďže platí, že len čo vstúpime do úrovne relatívneho, pojmy sa môžu uplatňovať mnohorakými spôsobmi na rôznych stupňoch, stáva sa, že to, čo je na určitej úrovni materiou, na inej sa môže stať formou a naopak, a to v závislosti od hierarchie viac či menej konkretizovaných stupňov, o ktorých  môžeme uvažovať v prejavenej existencii. Každopádne materia secunda, hoci predstavuje potenciálnu stránku sveta alebo bytosti, nie je nikdy čistou možnosťou. Takou je jedine univerzálna substancia, ktorá nie je len pod úrovňou nášho sveta (substantia: odvodené od sub stare, čiže doslova „to, čo sa nachádza pod“; s týmto kmeňom sa stretávame aj v slovách „support“ a „substratum“), ale pod všetkými svetmi alebo všetkými stavmi obsiahnutými v univerzálnom Prejave. Doplňme ešte, že univerzálna substancia ako absolútne nerozlíšená a nerozčlenená možnosť je jediným princípom, o ktorom sa dá povedať, že je vo vlastnom zmysle slova neinteligibilný, ale nie preto, lebo ho nedokážeme poznať, ale pretože v ňom nie je v skutočnosti nič, čo by sa dalo poznať. Pokiaľ ide o relatívne substancie, ktoré majú účasť na možnosti univerzálnej substancie, v zodpovedajúcej miere majú účasť aj na jej neinteligibilnosti. Vysvetlenie vecí preto nemožno hľadať na strane substancie, ale práve na strane esencie, čo by sme prostredníctvom priestorovej symboliky mohli vysvetliť tak, že každé vysvetľovanie musí postupovať zhora nadol, nie zdola nahor. Táto poznámka je zvlášť dôležitá pre nás, lebo poskytuje okamžite dôvod, pre ktorý je moderná veda v skutočnosti celkom zbavená vysvetľujúcej hodnoty.

Table of Contents

Obálka

Titulná strana

Predná tiráž

Predhovor

I. Kvalita a kvantita

II. „Materia signata quantitate“