Dívky, které přežily holokaust

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.cpress.cz

www.albatrosmedia.cz

Anna Herbichová

Dívky, které přežily holokaust – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Copyright © by Anna Herbich

This translation is published by arrangement
with Społeczny Instytut Wydawniczy Znak Sp. z o.o., Kraków, Poland.

Translation © Markéta Páralová Tardy, 2021

Fotografie na obalu: © Posztos / Shutterstock.com

ISBN tištěné verze 978-80-264-3843-4

ISBN e-knihy 978-80-264-3964-6 (1. zveřejnění, 2021) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-264-3965-3 (1. zveřejnění, 2021) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-264-3963-9 (1. zveřejnění, 2021) (ePDF)

Úvod

Adolf Hitler měl plán. Nelidský, ďábelský plán. Chtěl vyhladit celý národ. Muže, ženy a děti. Všichni Židé měli zmizet z povrchu zemského. K dosažení tohoto hrůzostrašného plánu vyčlenila třetí říše mohutné síly a prostředky. Vytvořila dokonalý stroj na vyhlazování. Mobilizovala tisíce vojáků SS, gestapáků a policistů. Vystavěla síť továren na smrt, v nichž byli lidé zabíjeni v plynových komorách. A jejich těla se spalovala v krematoriích.

Rozkaz zněl jasně. Zabít všechny Židy. Vyhledat, pochytat a zavřít je za zdi ghett. A pak je v transportech smrti odvézt do Osvětimi nebo na jiná místa masového vyhlazování. Po židovském národu neměla zůstat sebemenší stopa.

Naštěstí se pachatelům tento vražedný plán nepodařilo plně realizovat. Celý národ nevyhladili. Přestože holokaust pohltil miliony nevinných obětí, stovky tisíc evropských Židů válku přežily. Zachránily se. Tito lidé zvítězili. Oni Hitlera přemohli. Vyhráli nad celým tím silným aparátem teroru třetí říše. Vyhráli nad SS a gestapem. Díky nim, díky těmto hrdinům židovský národ přežil.

Hlavním dějištěm holokaustu bylo okupované Polsko. Právě tam Němci stavěli své továrny na smrt, v nichž svůj život ztratily tři miliony občanů Polské republiky židovského původu. Nepodařilo se však zabít všechny. Historici odhadují, že na území okupovaného Polska přežilo několik desítek tisíc Židů. Mezi zachráněnými bylo mnoho žen a dívek. Každá z nich může vyprávět vlastní příběh. Plný nebezpečí, strachu a utrpení.

To, co tyto ženy přežily, překračuje hranice lidské představivosti. Byly loveny jako divoká zvířata, neznaly dne ani hodiny. Skrývaly se v lesních zemljankách pokrytých ledem. Na půdách, ve sklepích nebo stodolách. Trpěly hladem, nemocemi a ponížením. Aby přežily, musely se často zříci vlastní totožnosti. Přišly o všechny blízké. Rodiče, prarodiče a sourozence. V ghettech a táborech byly svědky ohavností.

Byly odsouzeny k smrti, ale nalezly v sobě tolik síly, aby o život bojovaly. Neměly ten boj přežít. Ale přežily. Přese všechno.

Dnes, po sedmdesáti šesti letech od ukončení druhé světové války, žije jen málokterá ze zachráněných. Čas je neúprosný. Poslední svědci holokaustu odcházejí. Brzy již nebudou. Kniha, kterou držíte v rukou, chce v paměti uchovat tragické osudy sedmi z nich. Sedmi statečných žen, které přežily válku na území okupovaného Polska.

Kniha vypráví o tom, jakých děsivých činů se mohou dopustit lidé posedlí totalitní ideologií. O nepředstavitelném utrpení, jaké může člověk druhým způsobit. Je to však i příběh o obětavosti, mravní síle a odvaze, která umožňovala najít cestu i z těch nejdramatičtějších situací. Je to vyprávění o naději a lásce. O tom, že vůle žít je silnější než vůle zabíjet.

DANUTA
- ZE LVOVA DO TEL AVIVU

Mí rodiče pracovali v menší továrně na území lvovského ghetta. Vyráběli tam pro Wehrmacht válenky. Hotové boty se vršily na hromadách od podlahy až ke stropu. V podstatě zabíraly celou dosti stísněnou místnost.

Když nastaly deportace a Němci začali Židy z ghetta odvážet do táborů, táta si na tu místnost okamžitě vzpomněl. Existovala šance, že sklad válenek nikdo kontrolovat nebude! Tam jsme se schovali. Já s rodiči, nějaká paní s nemluvnětem a někdo z rodiny jiných pracovníků továrničky. Pár lidí.

Skrývali jsme se tam deset dní. Dlouhých a tragických. Skoro nic jsme nejedli. Zasvěcení lidé nám v noci přinášeli vodu a jídlo, které stačilo jen k přežití. My jsme jim předávali naše výkaly. Místa bylo velmi málo, seděli jsme schouleni a obklopeni válenkami. Nemohli jsme ani natáhnout nohy.

Němci celou dobu chodili ghettem, jejich hlasy se přibližovaly a vzdalovaly. Vyhledávali ukrývající se Židy. Každý, i ten sebejemnější šelest mohl náš úkryt vyzradit. Báli jsme se pohnout, ozvat se a dýchat. A náhle to nemluvně začalo plakat… Uprostřed noci, kdy je nejhlubší ticho, kdy byli Němci mimořádně bdělí.

Dítě plakalo dlouho a hlasitě. Matka dělala vše, co mohla, aby ho uklidnila. Nic nepomáhalo. Ani za nic nebylo možné ho utišit. Situace byla stále napjatější. Čím dál nebezpečnější. Bylo nám jasné, že jestliže nemluvně okamžitě nepřestane plakat, tak… je s námi konec. Křik přiláká Němce. A všichni zahyneme.

Tehdy matka dítěte, ta nebohá matka, šílená zoufalstvím, vzala polštář… a… udusila nemluvně… vlastní dítě…

Nejprve byl slyšet tlumený pláč… zanedlouho už jenom ticho… Konec.

Vím, že to, co jsem popsala, je pro současného čtenáře šokující. Ale ti, kteří v té době nežili a nezakusili to co my, nemají právo tu ženu soudit. Prostě nemají právo. Volba, před níž stála, byla jasná. Buď zahyneme všichni, nebo pouze její dítě. Rozhodla se pro největší možnou oběť…

Pro pochopení byste tam tehdy museli být společně s námi. Ukrytými mezi válenkami, vyděšenými a hledanými. Naslouchali jsme, jestli přijdou Němci… Ona nebyla vinna tím, co se stalo. Vinni byli lidé, kteří ji do této situace dostali. Ona však ne. Ona ne.

Šťastné roky ve Lvově

Narodila jsem se v roce 1930 jako Danuta Schmerlerová. Byla jsem dcerou Markuse Schmerlera a Ley, rozené Rotenstreichové. Měla jsem o šest let staršího bratra Hermana. Rodiče nám vytvořili láskyplný, milující domov. Plný knih a hudby.

Bydleli jsme ve Lvově. Nejprve v Kochanowského ulici 83. Dva roky před vypuknutím války můj otec společně se svým společníkem, panem Baronem, koupil parcelu v ulici Nowy Świat 16, hned vedle Lvovské polytechniky. Společně tam postavili dva domy. Do jednoho z nich se nastěhovala naše rodina.

Táta se svým společníkem otevřeli oděvní firmu Polubior. Byla to zkratka ze slov Polski Ubiór (polský oděv). Tato firma získala v jihovýchodní části Polska velkou popularitu. Polubior zásobil oblečením všechny obchody od Lvova po Zaleszczyki (dnes Zališiki, pozn. redakce).

Rodiče byli zámožní, táta byl povoláním ekonom. Úspěchu dosáhl zásluhou svých rodičů, mých prarodičů, kteří mu zajistili vzdělání, přestože pocházel z velmi chudých poměrů. Prarodiče žili v malém městečku u Stanisławowa, kde měli drobné hospodářství. Ještě si pamatuju na návštěvy u nich, dojení krav a koně pasoucí se na louce. Můj dědeček byl zbožný. Dodržoval pravidla judaismu. Nosil jarmulku a babička paruku. Velice jsem prarodiče milovala.

Danutina rodina tvořila láskyplný a milující domov. Na snímku bratr Herman s rodiči, Leou a Markusem Schmerlerovými, kolem roku 1927.

Otec mé matky rovněž pocházel z Haliče. Vlastnil polnosti v ukrajinské vesnici Molodyliv (tehdy byla však obec součástí Polska a jmenovala se Mołodyłów, pozn. redakce). Máma studovala filozofii ve Vídni, ale studium nedokončila, protože se provdala za mého otce. Rodiče byli asimilovaní. Židovský jazyk, jidiš, jsem vůbec neznala. Teprve v ghettu jsem ho odposlouchala. Doma jsme hovořili výhradně polsky.

Když jsem měla šest let, začala jsem hrát na klavír. Můj bratr Herman byl nesmírně muzikální. Rád pouštěl gramofonovou desku a dělal, že diriguje orchestr. To byla jeho oblíbená hra. Měl mimořádnou představivost a válka ukázala, že i velkou odvahu. Ve škole pokulhával v chemii a algebře. Máma ho strašila, že pokud neprojde do další třídy, půjde jako pomocník k ševci nebo krejčímu. Můj bratr měl raději sport než studium – hrál výborně tenis a jezdil na lyžích.

Já jsem také milovala zimní sporty. Tehdy se jezdívalo na obyčejných lyžích, které se připínaly k zimním botám, tak zvaným sněhovým. Měla jsem dokonce lyžařský oděv, samozřejmě že nevypadal tak profesionálně a barevně jako dnešní oblečení pro děti. Jednoduše jsem si oblékala zvláštní kožíšek a teplé kalhoty. V zimě jezdily všechny děti ze Lvova na saních a lyžích na svazích Wólki (dnes Vulky, pozn. redakce). Byly to nádherné, šťastné zimy. Předválečné.

Doma panovala přísná disciplína. Tak nás vychovávala matka. Měli jsme služebnou, která se jmenovala Helenka. Přesto však máma každé ráno prováděla kontrolu našich pokojů. Vstupovala do nich rázně, a pokud naše věci ležely rozházené na podlaze a neuklizené, vždy jsme uslyšeli tu stejnou otázku:

„A na co máte skříně a stolky?“

A pak vždy dodávala, jako kdyby chtěla předejít naše výmluvy:

„Helenka tu není od toho, aby uklízela ve vašich pokojích! A boty dejte na balkón z kuchyně a pořádně je vyčištěte.“

Doma jsem získala sebekázeň a dobré vychování. Německy se tomu říká Kinderstube.

Náš dům byl elegantní, v jednoduchém, ale praktickém stylu. Máma se domnívala, že musí být nadčasový. Klasický nábytek, sladěné barvy, pianino a hodně knih. Většina v němčině, kterou oba rodiče perfektně ovládali. Máma nepracovala, věnovala se nám a domácnosti, ale nikdy nezanedbávala intelektuální rozvoj. Pořád si ze zahraničí objednávala knihy a odebírala noviny.

Byla skromná a inteligentní. Doposud ji mám před očima. Vlasy sepnuté do drdolu a nos lehce napudrovaný. Měla vždy elegantní, ale občas i sportovní styl. Způsob odívání jsem po mámě zdědila. Luxusní lvovské kavárny pro ni nemusely existovat, raději seděla doma. Chodila na různé přednášky. No a kouřila cigarety.

Danutino dětství bylo šťastné. Dívenka milovala zimní sporty – stejně jako děti zobrazené na předválečném snímku ze Zakopaného.

Máma měla velmi levicové názory, domnívala se, že komunismus pro svět může být spásou. Litovala však, že se tato ideologie zrodila v Rusku, ne v Německu. Usuzovala, že Rusko do komunismu nedospělo, a proto vypadá tak, jak vypadá.

Táta byl pokrokový a vzdělaný muž. Vždy vypadal elegantně – fraky, saka, obleky. Jeho boty byly tak nakrémované, že se až leskly. Měl pravidelný způsob života. Každý den se z práce vracel kolem sedmé hodiny. V zimě nosil kožich podšitý měkkou látkou. Vždycky, když si ho rozepínal, jsem se k němu a k tomu kožichu přitiskla. Svého otce jsem milovala. Byl pro mne vším.

Přestože jsme byli asimilovaní, rodiče se snažili zachovávat nejdůležitější tradice. Možná proto, že oba vyrůstali ve zbožných rodinách. Židovské zvyky se jim spojovaly s dětstvím a teplem domácího krbu.

Rodiče se snažili dodržovat zásady košer. Říkám „snažili“, protože si pamatuju, že mně i bratrovi dávali šunku. Jak se tehdy říkalo – „pro zdraví“. V pátky se u nás jídávaly šábesové večeře, během nichž máma zapalovala svíce. A v sobotu jsme nechodili do školy a nemohla jsem cvičit na piano. Byl to den odpočinku. Moje rodina byla jaksi rozkročena mezi modernitou a tradicí, mezi minulostí a budoucností. Polskem a židovstvím.

Herman vychodil základní školu nesoucí jméno Marie Konopnické. A já jsem navštěvovala nejlepší soukromou školu ve Lvově, kterou řídila Olga Filippiová. Tento ústav byl pouze pro dívky.

Celé dětství si velmi dobře pamatuju. Možná se tomu divíte. Ale už je to tak. Čím jsem starší, tím víc se mi vracejí vzpomínky. Ty dobré, ale bohužel i ty špatné…

Začínám se bát

Hranicí mezi dobrými a špatnými vzpomínkami je září 1939. Nad ránem prvního dne války bombardovala německá letadla Skniłów (dnes Sknyliv, pozn. redakce), letiště ve Lvově. Hluk bomb a záře požárů. Bezesné noci. Moje rodina nečekala, až Němci celé město srovnají se zemí. Už za několik dní jsme ve velkém voze taženém několika koňmi vyjeli směrem na Zaleszczyki.

Rodiče plánovali utéct do Rumunska, které tehdy ještě sousedilo s Polskem. Žil tam bratr mého otce. Dostal se tam už během 1. světové války. Zamiloval se do místní dívky, oženil se a usadil se tam natrvalo. Měli jsme ke komu jít. A pak by se vidělo co dál. Nějak bychom se v Rumunsku zařídili a přečkali nejhorší.

Bohužel jsme tento nápad neměli jen my. Na jih utíkali všichni. Doslova všichni. V čele s polskou vládou a armádou. Tak v praxi vypadala realizace hesla „silní, spojení a připravení“. Teď všichni utíkali do zahraničí a nechávali občany napospas Němcům.

Soukromé dívčí gymnázium Olgy Filippiové-Żychowiczowé nesoucí jméno Adama Mickiewicze bylo ve Lvově prestižní školou. Danuta na tu dobu vzpomíná velmi pěkně. Na snímku aula gymnázia v meziválečné době.

Cesty byly zablokované. Davy uprchlíků, vojenské jednotky a samozřejmě limuzíny vezoucí vysoce postavené hodnostáře. Kvůli tomuhle exodu jsme nemohli jet hlavní cestou, museli jsme bočními. Civilisty už nepouštěli. V jakém stavu byly vedlejší cesty ve východní Haliči, to snad ani nemusím popisovat. Pohodlné cestování to nebylo.

Zastavili jsme se asi v půli cesty na hranici, v Buczaczi (dnes západoukrajinská Bučač, pozn. redakce). Bylo 17. září. Tam jsme se dozvěděli o vstupu Sovětů. Pokračovat v cestě do Rumunska nebylo možné. Měli jsme strach, že se dostaneme do rukou bolševiků. Tak skončila naše zářijová odysea. Opět ve výchozím bodě.

V září 1939 se Danutini rodiče rozhodli utéct do Rumunska. Bohužel nejen oni přišli s tímto nápadem.

Vstup Sovětů do Lvova umožnil Danutině matce uvědomit si, že komunisté o ideály, v něž věřila, nedbají.

Polsko přestalo existovat, Hitler a Stalin si ho rozdělili. Lvov se ocitl pod sovětskou okupací. Naší rodině coby „buržoazní“ hrozila deportace na Sibiř. Podařilo se nám tomu vyhnout, protože otec se pro bolševiky stal potřebným. Měli nesmírné problémy s nedostatkem personálu a nutně potřebovali vzdělané lidi. Zaměstnali tátu v nějakém úřadě. To ho ochránilo před deportací.

Neznamená to však, že jsme mohli žít jako před válkou. Sovětská moc usoudila, že jedna rodina nemůže žít v tak velkém bytě. To by byla nějaká panská výstřednost! Zabrali nám proto tři pokoje a ubytovali v nich přistěhovalce ze Sovětského svazu. Ti lidé byli… Jak to říct, omlouvám se za to škaredé slovo – obyčejná chátra! Měli jsme s nimi jenom potíže.

Moje matka už tehdy začala být nemocná se srdcem. První infarkt dostala, když spatřila Sověty ve lvovských ulicích. Byli jako divoká zvěř. Otrhaní a špinaví. Vrhali se doslova na všechno. Jídlo, oblečení, hodinky. Armáda nuzáků. Jak jsem zmínila, máma věřila myšlence komunismu a teď své představy musela konfrontovat se skutečností.

Pochopila, že komunistům nezáleží na ideálech, které by měli vyznávat. Jsou krutí a bezohlední. Místo všeobecného štěstí přinášejí všudypřítomný strach a bídu. Byla to pro ni rána, po níž už nevstala.

Máma upadla do apatie. Došlo dokonce k tomu, že otec za ni převzal péči o domácnost. Chodil nakupovat a staral se o všechno. A samozřejmě si mámu žertem dobíral.

„Ten tvůj komunismus se jaksi neosvědčil,“ vtipkoval a máma na to nic neříkala. Protože co měla říct. Otec měl pravdu.

Na konci sovětské okupace k nám ještě přistěhovali moskevskou novinářku z „Pravdy“. Ta měla komunismu plnou hubu. Jednoho dne se ta žena vrátila domů neskutečně vzrušena skutečností, že ji někdo na ulici oslovil „paní“. Byla hrdá, že vypadá jako skutečná „paní“ a ne jenom jako nějaká „soudružka“. Když to máma zaslechla, chytala se za hlavu. Aby jí takové věci vykládala komunistka!

Nejhorší však byly noci. Sověti lomcovali dveřmi bytů inteligence a vytahovali vyděšené lidi z postelí. Nařídili jim vzít si s sebou nejnutnější věci a hnali je na železniční stanice. Začaly deportace na Sibiř a do Kazachstánu. Takové dramatické scény se konaly i v naší ulici. Máma je pozorovala z okna, zpoza záclon.

„Kdo ví,“ říkala smutně, „jestli jednou nebudeme litovat toho, že nás neodvezli.“

Jak prorocká byla její slova.

Během sovětské okupace jsem nadále chodila do školy a bratr taky. Skládal maturitu zrovna v okamžiku, kdy Hitler napadl svého dosavadního spojence – Stalina –, tedy v červnu 1941. Byl to další zlomový okamžik v životě naší rodiny, kdy do něj tragicky zasáhly velké dějiny. Od té doby jsem se začala opravdu bát. O náš život.

Pamatuju si to jako dnes. Byl letní den. Teplý, červencový. Široce otevřeným oknem doléhal k mým uším řev. Jakýsi rámus. Byl čím dál hlasitější, blížil se. Co se děje? Co je to za křik? Zanedlouho se rozlehl zvuk vyrážených dveří. Do domu prudce vtrhli uniformovaní Němci v doprovodu ukrajinských civilistů. Byli potrhaní, špinaví a vůbec neladili k elegantním vojákům Wehrmachtu. Jedni i druzí však měli v očích nenávist.

Hledali člena NKVD, který po jistou dobu žil u nás v jednom zabraném pokoji. Samozřejmě už tady dávno nebyl. Jakmile Němci zaútočili, prchnul se svými kamarády na Východ. To však vetřelcům nevadilo. Hledání toho člověka bylo jen záminkou. Šlo jim o něco jiného.

Převraceli nábytek, vyhazovali všechno ze zásuvek. Křičeli. Celý dům poničili. Vypadal jako po nájezdu Hunů. Hrozně jsem se bála. Naštěstí se mi nic nestalo. Měla jsem obrovské štěstí, protože v těchto dnech ve Lvově došlo k velkému pogromu židovského obyvatelstva. Lidé byli vyvlékáni z domovů a biti železnými tyčemi. Na Židy padl panický strach. Nastala děsivá doba.

Od té doby k nám Němci přicházeli pravidelně. Týrali nás a zastrašovali. Demolovali byt a kradli cennosti. Když se jim něco líbilo, tak si to jednoduše vzali. Jenom tak. Když chtěli lustr, ustřihli drát, na kterém ze stropu visel. Nařizovali nám otevírat skříně a vytahovat z nich hezké oděvy. Pak už brali všechno, jak jim to přišlo pod ruku. Náš byt byl zařízen pěkně, mí rodiče měli velmi dobrý vkus. Teď nám všechno ukradli. Pro mě to byl šok. Byla mi vštěpována úcta k cizímu majetku.

V uzavření

Po třech měsících pogromů, rabování a šikanování se Němci rozhodli izolovat Židy od zbytku obyvatelstva Lvova. Od našich polských a ukrajinských sousedů. Nejprve se to nazývalo „uzavřená židovská čtvrť“. A pak – ghetto. Dne 18. září 1941 haličský guvernér Karl Lasch rozhodl zvláštním nařízením o přestěhování Židů do severní části města – do Zniesienie (dnes Znesinnja, pozn. redakce). Do prosince tam Němci vměstnali téměř 140 000 lidí! Včetně naší rodiny.

Ubytovali jsme se v ulici Słoneczna 3. Byl to byt tátovy známé, vdovy. Obsadili jsme dva pokoje a jí zůstal jeden. Bylo to náročné, ale rodiče se snažili vytvářet jakési zdání normality. Tvořili jsme rodinu, bez ohledu na to, kde jsme se nacházeli. Drželi jsme pospolu.

Ghetto pro mě bylo něco zcela nového. Jiného. Neznámého. A nejde jen o hrůzné podmínky, které v něm panovaly. Do té doby jsem o sobě neuvažovala jako o Židovce, necítila jsem se jiná. Náhle se mé židovství stalo cejchem. Důvodem k tomu, abych byla uzavřena za zdí. Izolována. Za co? Proč? – ptala jsem se. Proč nemůžeme normálně žít? Přece jsme nikomu nic špatného neudělali. Pro jedenáctiletou dívku bylo těžké to pochopit.

V létě 1941 – po zahájení německé okupace Lvova – docházelo k pogromům: Židovské obyvatelstvo města pronásledovali nejen okupanti, ale i Ukrajinci.

Na podzim 1941 byli ponižovaní lvovští Židé uzavřeni v severní části města. Na snímku protižidovské nepokoje.

Byl to můj první střet s brutálním a bezohledným světem. Vyšla jsem zpod šturcu, pod nímž mne rodiče drželi. A přesvědčila jsem se, jakou bestií se člověk může stát. Setkala jsem se se zlem v čisté podobě. Od té doby mne neustále provázel komplex jinakosti a z toho plynoucí ohrožení. Po celou válku i v prvních letech po jejím ukončení. Muselo uběhnout mnoho let, abych se zbavila pocitu, že jsem někým horším…

Podmínky ve lvovském ghettu nedávaly šanci na přežití. Lidé stlačení na malém prostoru hladověli, trpěli nemocemi a umírali na ulicích.

Už na počátku existence ghetta Němci přistoupili k systematickému snižování počtu jeho obyvatel. Jak? Samozřejmě raziemi a odvážením pochytaných nešťastníků do pracovních táborů. Při jedné takové deportační akci se do pracovního tábora u Lvova dostal můj bratr. Ještě nedávno předstíral, že diriguje orchestr, hrál na různé nástroje. Věnoval se sportu. Radoval se ze života. A teď musel celé hodiny kopat jámy. Při práci ho vyhladovělého poháněli brutální dozorci. Zpočátku byl přesvědčen, že jedna z těch jam bude pro něho. Ale mladí a silní muži byli pro Němce naštěstí potřební. Alespoň na nějaký čas.

Nevím jak, ale tátovi se podařilo Hermana z tábora vykoupit. Vrátil se do ghetta. Podmínky se i tak lišily od všech civilizovaných standardů. A současně se zmenšováním prostoru ghetta se ustavičně zhoršovaly. Brzy jsme přišli o naše dva pokoje a ubytovali se v jednom velkém se čtyřmi rodinami. Každá zabírala jeden kout… Naše čtveřice měla jenom jednu skládací postel.

Táta pro nás začal hledat záchranu. V prvé řadě zařídil pro mého bratra falešné polské doklady, padělanou kenkartu.[1] Od toho okamžiku se jmenoval Roman Kowalski a byl katolík. Díky dobrým árijským dokladům mohl ghetto opustit. Splynout s polským okolím. Naše rodina se rozdělila. Zůstali jsme ve třech.

Pak otec z ghetta vysvobodil mne. Měl dobré známé v Polské bance. Teď s nimi navázal kontakt, souhlasili, že se mě ujmou. Byla jsem blondýnka se zelenýma očima. Polsky jsem hovořila jako rodilá Polka. Bez sebemenšího přízvuku. Kromě toho jsem měla krátký nos. Vůbec jsem se Židovkám nepodobala.

Táta mi zařídil falešný křestní list, podle něhož jsem se jmenovala Danuta Zakrzewská a byla jsem o dva roky starší než ve skutečnosti. Tento dokument jsem měla používat až do konce války. Všechno bylo zařízeno. Přišel čas se rozejít. Ani za nic jsem rodiče nechtěla opustit. Nechat je v pekle, jímž ghetto bylo. Bohužel jsem neměla na vybranou. Pokud jsem chtěla přežít, musela jsem odejít.

Manželé, u kterých jsem žila, se ke mně chovali dobře. Nemohu si na nic stěžovat. Ostatně otec jim za můj pobyt v jejich domě platil. Dohodu splnili beze zbytku.

Mí rodiče v ghettu pracovali. V průmyslové továrně pro Němce bojující na východní frontě vyráběli válenky. Dokonce mám německé dokumenty. Kdosi je pro mě z lvovského archivu vytáhl, včetně pracovního potvrzení. Je tam zapsána i naše adresa v ghettu.

Krátce nato tam započala velká akce namířená proti Židům. Němci obklíčili čtvrť a začali z ní její obyvatele systematicky odvážet. Na smrt. Když jsem se o tom dozvěděla, rozhodla jsem se vrátit se k rodičům. Byla jsem ještě dítě, ale uvědomovala jsem si situaci a nebezpečí. Jestliže rodiče mají zemřít, zemřu s nimi. Nedokázala jsem si představit život bez nich. Nechtěla jsem na světě zůstat sama. Žít sama, bez nich, bez nejbližších osob, to pro mne nemělo žádný smysl. Byl prázdný. Klidně jsem mohla nežít.

Danutin otec získal pro dceru falešný křestní list. Od té doby se jmenovala Danuta Zakrzewská. Musela utéct z ghetta, stejně jako umělkyně Sophia Kalská, jež své dětství ztvárňovala ve svých dílech. Obraz Útěk z ghetta, konec března 1943, Zamarstynowska #1, 1985.

Vrátila jsem se do ghetta. Bez obtíží jsem náš byt našla. Otevřela jsem dveře a stanula na prahu. Rodiče doslova ztuhli! Vyšlo najevo, že Němci během této fáze deportací odvážejí především děti! Policejní jednotky prohledávaly ulice, domy a byty, hledaly nejmladší považované za „neproduktivní“. Což znamená, že pro hospodářství třetí říše nejsou potřební.

Ocitla jsem se ve velkém nebezpečí. Rodiče se na mě nezlobili, chápali, že chci být s nimi. Museli však jednat rychle, v mžiku pro mě našli skrýš. V tom jednom pokoji stál stůl a pod ním ležely nějaké hrnce. Doslova za pár minut do bytu vstoupili Němci. Nadělali rámus a začali pročesávat všechny kouty. Svítili si baterkou. Kužel světla osvětlil mou skrýš.

Táta začal horečnatě hledat záchranu. Za stolem stála skříň. Můj táta, který hovořil výborně německy, otevřel skříň a vytáhl z ní gymnastické nářadí mého bratra.

„Možná se vám na něco bude hodit,“ řekl a snažil se Němcovu pozornost odvrátit od místa, kde jsem se skrývala.

Němec zhasnul baterku, vzal si ten zvláštní úplatek a spokojen odešel. Rodiče si s úlevou oddychli.

Bohužel to však neznamenalo, že nebezpečí pominulo. Deportační akce v ghettu trvaly. O odchodu z ghetta na „árijskou stranu“ nemohla být řeč, Němci hranice uzavřeli. Rodiče byli vyděšení a já… já jsem byla šťastná. Měla jsem je nablízku. To pro mě bylo nejdůležitější. Odloučení jsem špatně snášela. Neuvědomovala jsem si, jak velké problémy jsem jim způsobila, když jsem se nechtěla skrývat na místě, které mi tak pracně našli.

Mezitím razie pokračovaly. Kdo se chtěl deportacím vyhnout, musel se okamžitě ukrýt. Ale kam? Jak? Otec naštěstí dostal nápad. Právě tehdy jsme se ukryli ve skladu válenek. A tam, v té skrýši, pronásledována Němci, jsem se stala svědkem oné hrozné události. Toho, co nelze pochopit. Matka zabila vlastní dítě…

Deportační akce skončila po desíti dnech. Přežili jsme. Němci nás nenašli. Opustili jsme náš úkryt. Táta mě opět umístil na „árijské“ straně. Tentokrát v ulici Ostrogských ve čtvrti Łyczaków (dnes Lyčakiv, pozn. redakce) u paní Bieńkowské. Její manžel také pracoval v bance, v roce 1939 se účastnil evakuace pokladny do zahraničí. Paní Bieńkowská zůstala v okupovaném Lvově sama se dvěma dětmi. Přijala mě za peníze.

Nemusela jsem se skrývat ve sklepích nebo na půdách jako tisíce jiných Židů. Hrála jsem sestřenici dcer paní Bieńkowské. Měla jsem „dobrý vzhled“, ale táta mě pro jistotu naučil několik katolických modliteb – Zdrávas Maria, Otčenáš. Budil mě v noci a přezkušoval mě.

V případě problematických otázek sousedů nebo při zadržení Němci jsem měla odříkat modlitbu jako důkaz, že jsem polská holčička. Byla jsem se v lepší situaci než skrývaní chlapci. Vždy jim mohli sundat kalhoty… a snadno je tak demaskovat.

V Łyczakowě jsem bydlela pěkných pár měsíců. Necítila jsem se tam bezpečně. Dcery paní Bieńkowské často navštěvovali jejich kamarádi. Nevím odkud, ale dozvěděli se o mém původu. Často mi dávali najevo, že vědí, že jsem Židovka. Bylo to velmi nepříjemné. Necítila jsem se jistě, po čase jsem se během jejich návštěv začala schovávat v koutě za skříní. Seděla jsem tam hodiny a čekala, až odejdou.

Celou tu dobu jsem své rodiče neviděla. Oni jako držitelé pracovních knížek zůstali v ghettu. Němci si část Židů nechali na práci v průmyslových továrnách.

Každý den před spaním jsem poklekla vedle postele, sepjala ruce k modlitbě a tiše pronesla:

„Mode ani lefanecha…“

To jsou první slova židovské modlitby. Máma mě ji učila, když jsem byla malá, ale zapamatovala jsem si jen začátek. Pak jsem pokračovala slovy katolické modlitby.

„Bože, dej, abych se mohla vrátit k rodičům, abych mohla žít tak jako kdysi.“ Tak jsem končila svůj každodenní rituál.

Bohužel moje modlitby nebyly vyslyšeny. Pán Bůh mi nepomohl.

Konec mé rodiny

Mámě se velmi přitížilo. Táta jí pomohl dostat se z ghetta a ukrýt ji u paní Bieńkowské ve sklepě. Ležela ve vaně a často krvácela. Nevím, jestli kvůli klimakteriu nebo celkovému vyčerpání. Máma už prostě neměla sílu.

Já, jak si vzpomínám, jsem měla to štěstí, že jsem mohla vycházet z domu, normálně chodit po ulici. Mámin vzhled však byl velmi židovský. Musela se schovávat v tmavém a vlhkém sklepě. Pro její organismus to byly vražedné podmínky.

V listopadu 1943 jsem se dozvěděla, že Němci definitivně likvidují ghetto. Jela jsem tramvají, abych otce varovala. Vypravila jsem se přímo do továrny na válenky. Nacházela se ve starém domě v přízemí, hned vedle brány do ghetta. Už jsem natahovala ruku, abych otevřela staré, těžké dveře, když vtom se samy otevřely. A na prahu se objevil táta.

Můj Bože, jak zestárl! Kdysi byl takový elegantní, pohledný, vždy krásně voněl. Chodil vzpřímeně a rázně. Teď byl zbídačený. V obnošeném oblečení. Shrbený. Sešlý. Hrdlo se mi sevřelo. Jakási předtucha, že je konec. Už nikdy nebude tak, jak bylo. Naše rodina ty hrůzy nevydrží. Zhasla ve mně naděje.

Táta stál jako přibitý a zabodl do mě vyděšený pohled. Nějakým způsobem se mu podařilo ovládnout hlas a německy mi řekl:

„Dívenka se spletla.“

Nešla jsem dovnitř, jenom jsem zůstala nehybně stát na ulici. Nevěřila jsem vlastním uším.

To, co se kolem mne dělo, bylo strašné. Němci likvidovali ghetto. Pálili budovy, vyváděli lidi – k zastřelení nebo do transportů do vyhlazovacích táborů. Bylo to tak děsivé, hrozné. Mne však zajímala pouze jedna věc. Co se stane s mým tátou!?

Tehdy za mnou přišel vedoucí tátova pracoviště, Polák. Chytil mě silně za rameno a řekl:

„Usmrkánku, co tady děláš? Vrať se domů!“

Přátelil se s otcem, věděl, kdo jsem. Pak mi na odchodu mnohem tišeji zašeptal:

„Dnes v noci si tvého tátu vezmu k sobě. Buď v klidu. Upaluj pryč. Je to tu nebezpečné.“

Šťastná jsem nastoupila do tramvaje a jela jsem zpět do Łyczakowa. Paní Bieńkowská ve své vile pronajímala jeden pokoj hostům z Varšavy. Ubytovali se v něm dva Němci. Jeden v uniformě a druhý v civilu. Když jsem vcházela do domu, ten v civilu ke mně přišel a promluvil polsky. Domyslela jsem se, že pochází ze Slezska.

Danuta měla dobrý, „nežidovský“ vzhled, mohla vycházet z domu paní Bieńkowské. Její matka tolik štěstí neměla. Skrývala se v tmavém a vlhkém sklepě. Obraz Jsme v bunkru Sophie Kalské, rok 1985.

„Kdes byla?“

„Ve městě.“

„Nějací dva muži šli za tebou. Viděl jsem je přes okno.“

Strachy jsem zbledla jako stěna. Jak to? Kdo mě sledoval? Špiclové gestapa? Vyděrači? Co teď bude? Běžela jsem hned k paní Bieńkowské. Ona se rovněž vyděsila. Schovala mě za skříní v kuchyni. A čekaly jsme.

Večerní ticho přerušilo bušení na dveře. Bylo deset. Do bytu vtrhlo několik Němců v doprovodu Ukrajinců. Srdce mi bilo jako splašené. Podaří se mi zachránit? Bohužel – našli mě hned. Evidentně už měli s hledáním Židů praxi.

Vytáhli mě zpoza skříně, obstoupili a začali křičet. Málem jsem strachy zešílela.

„Dokumenty!“ křikl jeden z těch drábů.

Ukázala jsem jim rodný list na jméno Danuta Skwarczewská.

„Nejmenuješ se Skwarczewská,“ řekl zločinec. „Dnes jsi šla za otcem. Jmenuješ se Szmerler.“ A pak dodal: „Půjdeš s námi.“

V tu chvíli někdo vešel do místnosti. Byl to ten Slezan, který mne varoval! Sešel dolů ze svého pokoje pro cigarety. Začal s těmi Němci hovořit. Radili se. A pak, místo aby mne hlídali, odešli nahoru za ním. Pak se za mnou vrátil.

„Jsi Židovka?“ zeptal se.

Nic jsem neříkala.

„Já taky,“ řekl mi k mému překvapení.

Byla jsem v šoku. Myslela jsem, že už je po mně, jenže najednou se tady objevil ten zvláštní člověk. Ničemu jsem nerozuměla.

„Dal jsem těm Němcům pár dolarů,“ řekl. „Odešli. Pro dnešek jim to stačí, ale už se od tebe nehnou. Vrátí se a budou tě vydírat. Nemůžeš tady déle zůstat. Musíš utéct.“

Utéct? To se snadno řekne. Ale kam?

„Jsi tady sama?“ zeptal se Slezan. A já jsem si vzpomněla na mámu, která celou dobu seděla ve sklepě.

Sešla jsem dolů, máma ležela ve vaně. V krvi. Všechno jsem jí pověděla. A pak jí pomohla se obléci. Sotva stála na nohou.

Máma nebyla tak silná jako otec. Byla citlivá. Všechno zlo, které zažila, se v jejím zdraví odrazilo. Strachovala se o mě a o bratra. Máma nechtěla zachránit sebe. Se svou smrtí se už smířila. Šlo jí jenom o nás. O děti. My jsme museli žít dál.

Tak tak jsem ji vyvedla ze sklepa nahoru. Tam nás čekal Slezan.

„Máte peníze?“ šel hned k věci.

„Když je to nutné, tak se najdou,“ odpověděla tichým hlasem máma.

Koncentrační tábor Janowská byl pro mnoho Židů z lvovského ghetta poslední etapou válečných útrap. Na snímku otrocky pracující vězni tábora, 1941–1943.

„Spolu s tím Němcem, se kterým tady jsem,“ vysvětloval, „vyvážíme Židy za peníze do Varšavy. Jestli chcete, přijedu pro vaši dceru a odvezu ji do hlavního města. Tam bude ve větším bezpečí. Bude to něco stát. Nechám tu svou adresu.“

A odešel. Mezitím paní Bieńkowská běžela k sousedce, Polce, která kdysi sloužila u jedné židovské rodiny. Ty lidi odvedli do ghetta a ona zůstala v jejich domě sama. Souhlasila, že nás na noc přijme. Máma, nevím jak, tátovi poslala zprávu, co se s námi děje.

Pro mámu přišel následujícího dne otcův vedoucí. Ten stejný, který mi slíbil, že se o tátu postará. Odvedl ji do úkrytu. A já jsem zcela přirozeně šla ulicí směrem ke ghettu. Chtěla jsem to vidět…

Když jsem došla na místo – ztuhla jsem.

Mým očím se ukázal hrůzostrašný obraz. Bylo to úplně jiné místo! Ghetto už neexistovalo. Prostě nebylo. Bylo srovnáno se zemí. Poslední Židé, kteří přežili, byli odvezeni do nechvalně známého tábora v Janowské ulici… Odtud se nikdo nevracel. Představoval konec několikasetleté historie lvovských Židů. Konec světa, kterého jsme byli součástí.

Polák, vedoucí mého otce v továrničce, dodržel slovo. Vyvedl otce z ghetta. Nemohli jsme u něho zůstat dlouho. Záchrana přišla z nečekané strany. Od pana Barona. Zmiňovala jsem se o něm na začátku svých vzpomínek. Byl to společník mého otce v předválečných obchodech. Právě pan Baron měl americké občanství.

Zařídil si ho ještě před válkou. Oba s otcem plánovali odjet do Spojených států a odtamtud řídit obchody. Samozřejmě s rodinami. Mí rodiče nikdy nebyli sionisty, nechtěli jet do Palestiny. Z mnoha důvodů; jedním z nich bylo příliš horké klima.

Chtěli odjet za oceán. Na akademický rok 1939/1940 mého bratra dokonce zapsali na studia medicíny v New Yorku! V Polsku se učil anglicky, aby si za oceánem poradil. Bohužel válka všechny tyto plány zhatila. Jako památka na ně zbyl pouze americký pas pana Barona.

Coby k občanovi Spojených států se k němu Němci chovali poněkud lépe. Přestože byl Žid. Všechny Židy s cizím pasem Němci umístili v jednom lvovském hotelu, ale mohli se po městě volně pohybovat. Také nemuseli nosit pásku s Davidovou hvězdou.

Pan Baron k nám přišel a navrhl tátovi řešení:

„Jedna Polka, učitelka, chce přijmout Danutu a tvou ženu. Tebe si k sobě vezme její bratr.“

Neměli jsme na vybranou, museli jsme tam jít. Ti lidé nás nepřijali zadarmo. Museli jsme platit za to, že nás skrývají. Tak to tehdy bohužel vypadalo.

Byli jsme u nich týden. Po uplynutí této doby k nám ta paní přiběhla velmi rozrušená. Celá se třásla. Bylo časně ráno, měla na sobě ještě noční košili.

„Za chvíli sem přijdou Němci! Kontrolují, kolik lidí v domě bydlí,“ řekla. „Já tě vezmu do skříně v kuchyni,“ otočila se ke mně, „a vy se schovejte ve skříni v tomto pokoji.“ Ta poslední slova patřila samozřejmě matce. Ale já jsem se s ní nechtěla rozloučit. Zřejmě jsem vytušila, že něco nehraje. Proč se nemůžeme schovat spolu? Přitiskla jsem se k matce a prosebným hlasem jsem té paní řekla:

„Já se do té skříně s mámou vejdu.“

Máma hned všechno pochopila. A okamžitě rozhodla. Přehodila mi přes ramena svůj kabát a řekla rozhodným hlasem:

„Dunio, prosím tě, jdi s paní.“

Nastala srdceryvná scéna. Za nic na světě jsem se mámy nechtěla pustit. Ta paní mne od ní odtrhla silou. Nervozita stoupala. Němci měli přijít na kontrolu každým okamžikem. Nakonec jsme se rozdělily. Schovala jsem se ve skříni v kuchyni. Neuplynulo ani pár minut, když jsem zaslechla mužské hlasy. Přišli Němci.

Nadělali spoustu rámusu. Našli Židy. V tom domě se skrývalo víc lidí než jen my dvě. Byla jsem vyděšená, div jsem nepropadla panice. Oni mezitím začali prohledávat byt naší ochránkyně. Křik, převracení nábytku, nepořádek. A najednou… jsem zaslechla něco, při čem mi krev ztuhla v žilách. Pronikavý křik mé matky. Našli ji! Objevili! Bože, co s ní udělají?!

Myslela jsem, že zešílím…

Vtrhli do kuchyně. A znovu to stejné. Všechno začalo lítat! Náhle jsem zaslechla skřípnutí, jak se cosi opřelo do dveří skříňky. To je konec. Ne, to se učitelka postavila před skříň a zakryla ji svým tělem. Němec se ji snažil odsunout, slyšela jsem útržky horečnatého rozhovoru. Zřejmě jim říkala, že tam nikdo není.

Jakýmsi zázrakem jí uvěřil a běžel dál. Byla jsem zachráněna! Ale hrůzy teprve začínaly. Zanedlouho jsem slyšela lidský křik. Němci bili Židy objevené v domě. Museli je hrozně trýznit, protože lidé šíleně ječeli. Slyšela jsem ozvěny ran. Prosby o smilování.

Byla tam moje máma! A já zavřená ve skříni. Bezradná, že nemůžu nic dělat. Byla jsem ochromená. Nakonec Němci zmizeli. Kamsi ty pochytané nešťastníky odvedli. Všechno kolem utichlo. Pak jsem zaslechla, že do kuchyně vešel jakýsi muž.

„U tebe už je po všem?“ zeptal se té paní. „Protože u mě ještě ne.“

Náhle jsem ten hlas poznala. To byl bratr učitelky! Muž, u něhož se skrýval můj táta! Takže i on se ocitl v nebezpečí. Jaká šílená shoda okolností. Kontrola byla i u něho… A pak mi to došlo… Oni nás vydali! Vzali si od nás peníze. A pak rodiče vydali Němcům. Jenom nade mnou se ta paní slitovala.

Déle jsem v tom domě zůstávat nemohla. Vší silou jsem zatlačila do dveří skříně a vyskočila ven. V několika skocích jsem byla u dveří a vyběhla na ulici. Běžela jsem pryč jako o závod. A za mnou vyběhla ta paní a křičela:

„Chytí tě, chytí! Vrať se!“

Ani jsem se neohlédla. Pádila jsem pořád dál, s rozevlátými vlasy a rozepnutým kabátem. Děti za mnou křičely, lidé ukazovali prstem. Bylo mi to jedno. Bylo mi úplně jedno, co se se mnou stane. Jenom běžet, abych našla tátu. Zachránit ho, varovat.

Znala jsem jeho adresu, dům, ve kterém se skrýval, byl v jiné čtvrti. Vběhla jsem na schodiště a našla dveře. Začala jsem do nich bušit. Nikdo neodpovídal. Nakonec na schodiště vyšla sousedka odnaproti, která slyšela rámus.

„Děvenko, tam nikdo není,“ řekla. „Nedávno odtud vyvedli nějakého Žida…“

Stála jsem jako přibitá. „Nějakého Žida“? Jakého zase Žida? A pak mi to došlo. Ona mluví o mém otci! Táta byl zatčen. To je konec. Zavraždí ho spolu s matkou. Ještě chvíli jsem stála před zavřenými dveřmi. A pak jsem se otočila na patě a odešla…

Vydala jsem se do čtvrti Nowy Świat, do svého rodného domu, v němž jsem bydlela před válkou, v němž jsem strávila šťastné předválečné dětství. S mými milujícími rodiči a bratříčkem. Teď ho zabralo gestapo. To mi však bylo jedno.

Před domem jsem se setkala s naší domovnicí. Jmenovala se Stefa Maciopová. Byla to Polka a měla za manžela Ukrajince, který sloužil u policie. Oba rodiče velmi respektovali, právě díky nim získali služební byt a paní Maciopová práci domovnice. Když mne uviděla, spráskla ruce. Věděla, že mi hrozí smrtelné nebezpečí.

Úkryty ve skříních, dveřích a komůrkách bývaly někdy jediným způsobem, jak přežít. V případě udání však byly k ničemu. Obraz Sophie Kalské, 1985.

Okamžitě mě vtáhla dovnitř, k sobě. Byla jsem v šoku. Otupená a zhroucená. Padla jsem na postel a okamžitě usnula. Nevím, po kolika hodinách, nebo snad dnech, jsem ucítila, že se mnou někdo silně třese. Zaslechla jsem známý hlas:

„Dunio, Dunio, probuď se!“

Otevřela jsem oči. Byl to pan Baron. Domovnice ho nějakým zázrakem vyhledala a přivedla. Když jsem vstala, Baron řekl:

„Mám dopis z tábora na Janowské. Od tvého otce.“

Opět příval emocí! Žije! Můj milovaný otec žije! Vytrhla jsem mu dopis z rukou a začala jsem dychtivě číst. Tyto lístky ještě nedávno držel v rukou můj táta. Okamžitě jsem poznala, že je to on – měl krásný, výjimečný styl písma.

„Máma nežije,“ četla jsem dopis a cítila jsem, jak mi v prsou buší srdce. „A já pracuju jako popelář. Každý den vyjíždím z tábora do Lvova a čistím město. Tehdy a tehdy, v tolik a tolik hodin, budu s vozíkem na smetí projíždět kolem našeho domu. Sejdi dolů.“

A tak se stalo. V uvedený čas jsem stála na ulici. Nemusela jsem dlouho čekat. Brzy přijel vůz s odpadky. Táta seskočil na dlažbu a přišel ke mně… Na tváři měl čerstvé stopy po bití, zapadlé oči. Měl pruhované pyžamo, volně visící na jeho vysíleném a pohublém těle. Na rozhovor jsme měli jen chvíli.

„Dunio, jeď do Varšavy.“ řekl. „Nebo měj fiktivní svatbu s Baronovým synem. On má stejně jako jeho otec americké občanství. Tak se zachráníš.“

To byla poslední slova, která mi můj otec řekl…

Musel jet dál s dalšími vězni. Klapot kol vozu po lvovské dlažbě přehlušil slova na rozloučenou. Samozřejmě je hlídal Němec. To, co otec udělal, bylo neskutečně riskantní. Můj nejdražší otec… Ani jsem se k němu nemohla přitisknout, rozloučit se s ním… Protože toto bylo naše rozloučení. Už jsem ho víckrát neviděla. Nikdy.

Hans a Damian

Společně s otcem seděl v táboře na Janowské Szymon Wiesenthal. Po válce, po osvobození tábora Mauthausen, se rozhodl stíhat nacistické válečné zločince. Byl v tom úspěšný, a to tak, že získal přízvisko „lovec nacistů“. Mimo jiné byl právě díky němu v Argentině dopaden Adolf Eichmann.

Vraťme se však do roku 1943. Ten den, kdy jsem viděla svého otce, jsem se uložila ke spánku a přemýšlela o tom, co mi řekl. Odjet do Varšavy, nebo se provdat za mladého Barona? Dilema velmi rychle přestalo být aktuální. V pozdních nočních hodinách se totiž vrátil domů Stefin manžel, ukrajinský policista. A byl úplně namol.

Začal se svou ženou mluvit ukrajinsky a já jsem poslouchala, protože jsem tomu jazyku dobře rozuměla. Byl v šoku. Účastnil se něčeho hrozného.

„Stefo, já jsem ho nemohl zastřelit. Prostě jsem nemohl. Stefo, já jsem nemohl Barona zastřelit…“

Vyděsila jsem se. Ukázalo se, že všechny židovské „cizince“ místo cesty na Západ do neutrálních států Němci jednoduše postříleli. Udělali to s pomocí ukrajinské policie. Baron, dlouholetý přítel mých rodičů, zemřel. Jeho syn také.

Prozřetelnost nade mnou bděla. Slezan, který na Žida nosil poněkud zvláštní jméno – Hans –, dodržel slib daný mé matce. Poslal pro mne nějakého Němce, který mne vlakem převezl do Varšavy. Když jsem přijela do hlavního města, okny vagónu jsem viděla mihotavou záři. Hořelo ghetto. Byl duben 1943.

Němec mne odvedl do svého bytu v Parkowé ulici, v samém srdci… čtvrti pro Němce. Měl tříletého syna. Sousedům mě představil jako slečnu na hlídání dítěte. Jeho žena pocházela z Poznaně, Volksdeutsche.[2] Byla to, škoda slov, žena lehkých mravů… Jednoduše prostitutka.

Ten muž byl ředitelem továrny v Belwederské ulici. Tudíž příslušník vyšší vrstvy. K tomu spořádaný. Vůbec se k sobě nehodili. Když on těžce pracoval, ona si domů vodila muže. Svědkem toho všeho bylo to nebohé dítě. No a pak i já. To, co se v tom domě dělo, se nedá pochopit.

Hans, který mne zachránil a jemuž jsem vděčila za život, jednoho dne přijel do Varšavy. Navštívil mě v tom bytě a… To, co teď řeknu, patří k mým nejtěžším prožitkům z okupace. Nechci o tom moc mluvit. Nechci to rozvádět. Tedy, ten muž… mne zneužil… a okradl.

Ve vycpávkách kabátu, který mi máma přehodila přes ramena, když jsem se ve skříni skrývala před Němci, byly všité dolary. Nestačila mi o tom říct. Ani mě to nenapadlo. On se však domyslel. Měl v těchto věcech zjevně zkušenost. Rozpáral švy a vytáhl peníze. Taková byla cena, kterou jsem musela zaplatit za záchranu života.

Hans vypadal na třicet, třicet a něco. Byl pohledný. Měl přítelkyni, mladou dívku. Osmnáctiletou Zosiu Knapczykovou z Krakova. Ona se do něj zamilovala až po uši. Ztratila hlavu. Ukradla dokumenty své matky, aby zachránila Hansovu matku, Židovku. Prostě jí tu kenkartu dala. Tak ho milovala.

Po tom, co se stalo, už jsem v tom domě nemohla vydržet. Ti všichni odporní muži, kteří přicházeli za paní domu… Ta hrozná, prostopášná žena… To ubohé dítě a podváděný muž. Nemohla jsem to snést.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Dívky, které přežily holokaust.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.