Úvod

Začněme strohým encyklopedickým heslem. Nový Zéland či maorský výraz Aotearoa, označující „zemi dlouhého bílého oblaku“, je tichomořským ostrovním státem se 4,9 miliony obyvatel, konstituční monarchií v čele s britskou královnou, kterou zastupuje generální guvernér, a vládou opírající se o parlamentní většinu.

Maorové coby původní obyvatelé připluli již v 9. století, avšak masivní migrační vlna z polynéských ostrovů nastala až o pět století později. První Evropan, Holanďan Abel Tasman, na Maory narazil po vylodění na Jižním ostrově roku 1642, detailně ostrovy prozkoumal James Cook v roce 1773. Koncem 18. století byly vybudovány první britské obchodní stanice, počet osadníků narůstal, 6. února 1840 došlo k podpisu Smlouvy z Waitangi mezi zástupci kolonistů a maorskými náčelníky, a byla tak vyhlášena britská suverenita nad Novým Zélandem. V dalších desetiletích začali bílí přistěhovalci početně převyšovat Maory, docházelo ke sporům o půdu, což nevyhnutelně vyústilo ve válku v letech 1862–1870. Domorodí válečníci z ní vyšli jako poražení, ale zajistili pro své etnikum větší práva a zastoupení.

V roce 1907 získal Nový Zéland v rámci britské koloniální říše statut dominia a současně i autonomii v domácí a zahraniční politice. Faktickou nezávislost získal až tzv. Westminsterským statutem z roku 1931 a první ústavu země ratifikovala o šestnáct let později.[1] Pouta s Velkou Británií se uvolňovala a nahradilo je regionální spojenectví s Austrálií a dohody se Spojenými státy americkými. Dnes je Nový Zéland sebevědomým státem s fungující ekonomikou, která se stále více opírá o turismus.

1 Blíže ZÁKRAVSKÝ, Jiří: Politický systém Nového Zélandu; In: Hlaváček, Pavel a Jurek, Petr (eds.): Politické systémy anglosaských zemí, Dokořán, Plzeň 2014, s. 139–162.

Lidé z České republiky absolvují mnohahodinové přelety, aby mohli doslova v opačném koutu zeměkoule obdivovat přírodní krásy. A není jich málo: jezera, hory, sopky, louky, lesy, průsmyky, pláže, vodopády, gejzíry, ledovce. Mnozí se do Nového Zélandu a jeho obyvatel zamilují tak, že se tu usadí na delší dobu. Sotva však tuší, že historie českého osídlení těchto končin sahá až do 19. století, stejně jako patrně nikdy neslyšeli jména českých rodáků, kteří uprchli z neklidného srdce Evropy před nacisty či komunisty a zanechali otisk při rozvoji novozélandské společnosti, hospodářství a kultury. Zatímco krajanům v USA, Kanadě i v sousední Austrálii se již dostalo bližší pozornosti našich historiků, česká komunita na Novém Zélandu, byť pochopitelně mnohokrát menší, zatím komplexně zpracována nebyla.

Občas narazíme na dílčí studie, například o vesnici Puhoi či známém malíři Bohumíru Lindauerovi. Velký kus práce odvedl Stanislav Brouček z Etnologického ústavu, který během své návštěvy Nového Zélandu v létě a na podzim 2005 natočil rozhovory se čtyřmi desítkami Čechů[2], pamětníky exilových vln po únoru 1948 a po srpnu 1968, i mladší, kteří se sem vydali za prací a novým začátkem po sametové revoluci. Unikátní audiozáznamy jsou k dispozici v knihovně exilové a samizdatové literatury Libri Prohibiti v Praze.

2 Jmenný seznam: Armin Svoboda, Drahomíra Svobodová, Bohumil Nebeský, Bronislav Till, Břetislav Herman, Ivan Čáslavský, Lenka Čáslavská, David Jícha, Eleonor Titchener, Ema Nebeská, Eva Ballard, František Kordina, Georgias Karagianis, Michelle Karagianis, Gustav Knotek, Gustav Schlee, Hana Schlee, Hana Růžičková, Jan Komarovský, Jan Koppan, Jan Zeman, Jiří Babor, Jana Baborová, Jaroslav Trombík, Jiří Hrubý, Jiří Křivánek, Jozef Holub, Květa Vlčková, Ladislav Světlík, Marie Havašová, Marie Hrubá, Martin Klíma, Martin Vízner, Mirek Pištora, Miroslav Smíšek, Ondřej Dučaj st., Ondřej Dučaj ml., Pavel Henik, Petr Cejnar, Petr Rybišar, Šárka Zemanová, Věra Zemanová

Tato kniha vznikala přes čtyři roky, s využitím vzpomínek krajanů a materiálů z českých, amerických a novozélandských archivů. Oprašuje zaváté stopy, připomíná fascinující osudy, především si ale klade za úkol povzbudit zájem badatelů o toto téma a ukázat, že pomyslný dvouocasý lev v říši ptáků kiwi nezařval naposledy...

autor

Vesnice na konci světa

Název Puhoi, pro našince značící cosi exotického, cizokrajného a tajemně přitažlivého zároveň, nese vesnice na Severním ostrově, pyšnící se celou řadou nej: nejznámější, nejfotografovanější, nejčastěji zmiňovaná v odborné literatuře, disertačních pracích i cestovatelských průvodcích. Stala se dokonce námětem komiksové knihy.3 Svá privilegia si vysloužila více než sto padesát let starým, ale stále dech beroucím příběhem, plným lidského odhodlání, naděje a vytrvalosti.

3 Novák, Jan: Bahno, bída, bohémové. Západočeská univerzita, Fakulta designu a umění Ladislava Sutnara, Plzeň 2016.

Na jeho začátku stál jistý Martin Krippner, člověk s pestrou životní dráhou. Narodil se 23. září 1817 do rodiny kováře v Mantově u Plzně. Pobýval v klášteře, studoval práva v Praze a Vídni, v rakouské armádě dosáhl hodnosti kapitána a sloužil u dělostřelectva, v Německu potkal svou budoucí anglickou choť Emily, s níž zplodil čtyři potomky. Její bratr se odstěhoval na Nový Zéland a vytrvale rodinu žádal, aby se k němu přidala. Krippner svolil a po absolvování strastiplné cesty se s manželkou, dětmi a svým mladším bratrem Hansem v březnu 1860 usadil v Aucklandu. Požádal o naturalizaci a již v dubnu získal britské občanství. Zakoupil půdu v divočině v Orewa, asi dvacet mil severně od Aucklandu, avšak jeho hospodaření nebylo příliš úspěšné. Musel si přivydělávat různými způsoby, například jako poštovní úředník.

Krippner vytrvale psal do Čech druhému bratrovi Michaelovi a dalším příbuzným a známým, pěl ódy na novou zemi, lákal na příznivé klima a ideální podmínky pro pěstování plodin. Jeden z dopisů otiskly i noviny. Navíc informoval, že u místních úřadů vyjednal koncesi na obdělávání půdy v údolí řeky Puhoi[4], šestnáct hektarů pro dospělého a osm pro každé dítě mezi pěti a osmnácti lety věku. Stále se vedou dohady, zda Krippner netušil, že nabízené pozemky byly pro farmaření zcela nevhodné, nebo zda měl od počátku postranní úmysly a inkasoval za každého vzletnými sliby přivábeného přistěhovalce tučnou provizi. Korespondenční náborová kampaň měla na Plzeňsku značný ohlas mezi českými Němci, hovořícími chebsko-hornobavorským nářečím egerländisch, mezi něž ostatně původem sám Krippner patřil. První transport osadníků začal 26. února 1863, kdy se celkem osmdesát tři lidí shromáždilo na nádraží ve Stodu a nastoupilo na předalekou cestu s touhou po lepším životě a smířeno s tím, že pravděpodobně již nikdy nespatří rodnou hroudu. Pocházeli buď přímo ze Stodu[5] nebo z nedalekého Stříbra, Mantova, Chotěšova, Holýšova, Litic, Dobřan a Záluží. Nechyběli mezi nimi kojenci, nejstaršímu pasažérovi naopak bylo osmašedesát let. Šlo o Jana Pittnera, veterána napoleonských válek. Početná skupina zamířila vlakem do Plzně, odtud do Prahy, kde při krátké audienci dostali požehnání od arcibiskupa Bedřicha ze Schwarzenbergu, následně do Děčína, kde strávili noc, další den přes Drážďany do Hamburku, kde se nalodili na parník směřující do Gravesendu u Londýna. V Anglii za pár dní nastoupili na palubu zaoceánské lodi War Spirit o výtlaku 1241 tun, vlastněné společností Willis, Gann & Company, a 10. března se vydali na sto šest dní trvající plavbu.[6]

4 V překladu „líně tekoucí voda“.

5 Staab, až 85% obyvatel tvořili čeští Němci.

6 Historické prameny se na tomto místě rozcházejí, zda vypluli opět z Gravesendu, Plymouthu či Liverpoolu.

Ve stísněném podpalubí minuli Kanárské ostrovy, rovník i Mys dobré naděje, křižovali Indický oceán. Jedno z mnoha líčení průběhu cesty: „Užili plavby! Užili kymácení a pohupování! Užili bloudění v nočním černu a v ranních parách, div že mnozí nezešedivěli! Když se blížili k rovníku, těšili se na křest. Bože, to se jim zdálo, že už plují nesmírně dlouho! Obloha byla temně modrá, slunce žehlo jak sklářské pece a moře pokojně přibíhalo z nesmírné dálky...“[7]

7 Nový, Karel: Na řece Puhoi; In: Dvanáct poutí světem. Vyprávění o českých osudech v širém světě, Čin, Praha 1941, s. 24.

Propluli podél jižního pobřeží Austrálie a kolem Tasmánie, tehdy známé jako Van Diemenova země. V rozbouřeném Tasmanově moři se uvolnil náklad na palubě a vahou zabil jednoho z budoucích osadníků Lorenze Turnwalda, otce pěti dětí. Tragédie poznamenala celou komunitu, která ještě více držela při sobě a o sirotky se i v dalších letech svorně starala. Třeba ovšem zmínit, že na palubě se také několik dětí narodilo. Když loď proplula kolem Tříkrálových ostrovů nedaleko nejsevernějšího cípu Severního ostrova, čeští pasažéři si uvědomili, že jejich 22 000 kilometrů dlouhé putování se blíží do finále. Odpoledne 27. června 1863 připluli do Aucklandu. Krippner uvítal krajany, včetně svého bratra, v přístavu. Následujícího dne nakoupili pily, sekery a další nářadí, provazy, zbraně a čekala je další cesta, tentokrát již přímo do nového domova. Samotný Auckland jim připadal jako ospalé provinční městečko a znejistěli, co dalšího je čeká. Očekávali, že jim přidělené pozemky se nachází poblíž cesty8, že úřady poskytnou pracovní síly, stavební materiál a další pomoc do začátku. Krippner je ponechával v bláhové iluzi. Natěsnáni v rybářské loďce vypluli podél pobřeží na sever k ústí řeky Puhoi. Tam na ně na kánoích čekal se svými muži maorský náčelník Te Hemera Tauhia a doprovodil výpravu posledních zhruba šest kilometrů skrz divočinu. Byli na místě a dostavil se šok v podobě neprostupného pralesa, obklopujícího mýtinu se dvěma palmovými chatrčemi. V nich měli v začátcích žít. Navíc uprostřed novozélandské zimy, za ne-
ustálého mrholení a husté mlhy. Ženy propukly v pláč a jedna údajně pronesla: „Kdybych mohla chodit po vodě, šla bych celou cestu po moři zpátky domů.“ Nebylo však už cesty zpět. První noci sotva zamhouřili oka, zvuky divočiny zněly stále děsivěji.

8 První stavební práce se ve skutečnosti rozeběhly pomalým tempem až v březnu 1865.

Spílali Martinu Krippnerovi, že je vylákal do nehostinné a neúrodné země. Je pravděpodobné, že za každého nového osadníka obdržel provizi a navíc využíval jejich neznalosti angličtiny, aby se mohl stát prostředníkem a za úplatu jim vyřizovat potřebná povolení a komunikaci s úřady. Cítili se podvedeni Krippnerovými sliby, ale zároveň byli odkázáni na jeho pomoc.

Muži začali klestit hustý buš a ženy krůček po krůčku zvelebovaly okolí. Neznali místní plodiny, hrozilo, že brzy vyhladoví. Znovu pomohli Maorové, kteří bezradným sousedům přiváželi fíky, melouny, broskve a především gesty a posunky poradili, které z darů přírody lze bez obav konzumovat. Bobule, kořeny některých kapradin, houby a listy stromu tanekaha[9] a palmy nikau, které po uvaření chutnaly jako kapusta, tvořily základ jídelníčku, stejně jako divoká prasata a holubi, papoušci kākā, úhoři, krabi a ryby z řeky. Buš a les, jejich největší nepřátelé, se rázem staly hlavním zdrojem obživy. Když jedna z žen ošetřila zraněnou nohu syna maorského náčelníka, obrousily se hrany počáteční nedůvěry a strachu, ale obě komunity k sobě hledaly cestu jen pomalu. Hovořily ostatně navzájem nepochopitelnými jazyky.

9 Celerová borovice

Počátky osady Puhoi se nesly ve znamení nepředstavitelé dřiny a odříkání. Půda po vymýceném lese nebyla příliš úrodná, obhospodařování skromných políček prvních několik let přinášelo pouze zmar a zoufalství. Až později se uchytila kukuřice a sladké brambory kumaru. O kvalitní dřevo a pryskyřici stromů kauri[10] z okolních lesů byl velký zájem. Našinci začali dodávat na trh v Aucklandu šindele, dřevěné uhlí a dřevo na zátop, což znamenalo první výdělky a možnost nákupu mouky, cukru, ale i materiálu pro stavbu kvalitnějších dřevených domků. Puhoiští neměli zprvu vlastní loďky a každá padesát kilometrů dlouhá cesta do civilizace zabrala pěšky několik dní nebezpečným terénem.

10 Jehličnatá dřevina známá také jako kamaroň jižní.

První léta krajané živořili a každý den byl zápasem o přežití. Zápolili s nepřízní počasí, invazí krys, které požíraly skromnou úrodu, i s náhlým nepřátelstvím Maorů, kteří pojali podezření, že bílí lidé pohněvali bohy a ti do kraje vyslali krysy jako trest. Starostou komunity byl zvolen Soukup, který dokázal rozvahou a klidem vždy překlenout nejhorší krize. Později jeho děti přechýlily příjmení na Seacup, aby bylo v angličtině lépe vyslovitelné. Z rodiny Vackovy se stali Weckovi, Malý přijal jméno Meale, Rousek jméno Russek, Straka, Kejs, Maschek, Schollum i Krippner si ponechali původní. To byli původní osadníci, jejichž potomci dodnes v Puhoi hrdě žijí.

Část mužů osadu opustila a vydala se na jih na poloostrov Coromandel, kde propukla zlatá horečka. Bratři Krippnerové se dali do služeb armády a přesvědčili i další, aby vstoupili do milice a bojovali proti Maorům. Měli na starost střežení vězňů v Aucklandu a za odměnu obdrželi pozemky ve Waikato.

Navzdory počátečním potížím, které popisovali v dopisech, dodali puhoiští odvahu dalším několika rozvětveným rodinám ze západních Čech, především Schischkům a Wenzlickům, aby se také vydaly na Nový Zéland. Dne 16. října 1865 začala na nádraží v Liticích odysea třiatřiceti dobrodruhů, kteří 5. března 1866 připluli do Aucklandu a zamířili buď do Puhoi nebo vybudovali osadu Ahuroa, necelých osm mil severozápadně.11 V roce 1872 přibylo dalších pět rodin, které získaly pozemky v Ohaupo ve vnitrozemí Severního ostrova, nedaleko města Hamilton. O tři, respektive čtyři roky později následovali ještě další.

11 Deníkové záznamy z plavby jsou k dispozici na webu Bohemian Association of New Zealand
(www.bohemianassociation.wordpress.com).

Když osada Puhoi slavila desáté výročí, situace již vypadala mnohem příznivěji, než v začátcích. Místní vykáceli 400 hektarů okolního divokého lesa, dalších 1200 hektarů přeměnili v pole. Na pastvinách se pásl dobytek, z jihu sem konečně byla přivedena prašná cesta a proměnila Puhoi v prosperující čilou výspu civilizace. Na řece vyrostlo molo pro loďky se zbožím, dvě vodou poháněné pily, v roce 1873 byla otevřena první škola, o něco později byl postaven katolický kostel sv. Petra a Pavla, fungovala tu kovárna, několik obchůdků (rodina Schischkova provozovala prodejnu alkoholu), dva hotely, taneční sál, knihovna, jatka, sklad.[12]

12 Blíže k rozvoji Puhoi od 70. let 19. století viz Myslíková, Dagmar: Ze západních Čech k protinožcům na Nový Zéland, Stod 2012; Heller, Wilfried: The Bohemians in New Zealand. An ethnic group? University of Auckland, Auckland 2005; Williams, Judith: Die böhmische Siedlung in Puhoi; In: Bade, James N. (ed.): Eine Welt für sich, Temmen, Bremen 1998, s. 92 – 102; Procházková, Jana: Bohemians in New Zealand – the History and Present Situation of the Puhoi Village; In: Český lid 97, No. 1, Etnologický ústav AV ČR, Praha 2012, s. 19–34; Kortus, Oldřich: Západočeská emigrace na Nový Zéland v 19. století; In: Minulostí Západočeského kraje, Albis International 51, Plzeň 2016, s. 227–242; Kroc, Vladimír: Jižním křížem krážem aneb, Austrálie a Nový Zéland v Zápisníku zahraničních zpravodajů, Radioservis, Praha 1999, s. 179–182.

Martin Krippner, muž, na jehož popud před lety vše začalo, se také usadil s manželkou v Puhoi, aby působil jako překladatel z angličtiny, poštovní úředník a učitel. Na stáří se odstěhoval do sousední obce Warkworth, kde také zemřel. V polovině 80. let již každý měsíc vyplouvala loď z Brém do Aucklandu, což postupně přivádělo další přistěhovalce z Čech, a osada se rozrůstala. Počátkem 20. století zde návštěvník nalezl dokonce tenisové kurty a další vymoženosti civilizace, o kterých si mohla první generace osadníků nechat jen zdát. Když Puhoi v roce 1901 navštívil známý cestovatel Josef Kořenský (1847–1938),13 napočítal zhruba sedmdesát početných rodin, přes osm stovek obyvatel. Když se místních ptal, zda se někdy vrátí do vlasti, odpovídali mu:

13 Řada historických fotografií Puhoi z Kořenského pozůstalosti je dnes umístěna ve fondu Krajanství 2 v Náprstkově muzeu v Praze.

„Co bychom tam dělali? Zde máme každý svůj domek, svůj pozemek, svůj dobytek, svého koně, svůj vozík, zahrádku, ovocný sad, pole, lesy. Hory i doly jsou naše. Slavíme masopust, posvícení, světíme pouť, tančíme, zpíváme. Měl byste nás vidět o veselce! Ta bývá hlučná, jako v plzeňském okolí. Těch zvyků my se držíme a naše děti se jich nepouštějí.“

„Tedy neschází vám nic?“

„Co by nám scházelo? Nic! Ale přece něco: kuželky. Hrávali jsme kuželky donedávna. Božínku, to bývalo veselo! Koulelo se mnohdy do noci. Ale bez křiku to nešlo, byť byla i neděle. Ale přísní Angličané nás brzy obvinili, že znesvěcujeme den Páně, a proto nám úřad hru v kuželky zakázal...“14

14 Kořenský, Josef: Na severu Nového Zélandu, J. Otto, Praha 1908, s. 112–113.

Puhoi se nadále rozrůstala, prosperovala a stala se dokonce turistickým lákadlem. V roce 1963 se uskutečnila oslava stého výročí založení, jež přilákala davy přihlížejících. Byla založena Puhoi Historical Society a malé muzeum s mnoha dobovými artefakty i detailně zpracovanými rodokmeny prvních rodin. Popularitu po celém Novém Zélandu si získal také místní folklorní soubor Puhoi Bohemian Dancers, hrající a tančící v krojích. Posluchače fascinovala především hra na tradiční dudy.15 Dialekt egerländisch, který se v mluvě místních uchoval do současnosti, dlouhodobě přitahuje i zájem germanistů z aucklandské univerzity.

15 Blíže Buckton, Roger: Bohemian journey : a musical heritage in colonial New Zealand, Steele Roberts Aotearoa, Wellington 2013.

Puhoi patří dnes k největším pamětihodnostem Severního ostrova a oblíbeným výletním a odpočinkovým místům obyvatel hektického Aucklandu. Obec si uchovala původní ráz, dosud stojí většina původních budov, málokterý návštěvník vynechá hostinec s unikátní výzdobou a plzeňským pivem na čepu. Posléze se může jen tak procházet po okolních travnatých kopcích, nápadně připomínajících českou krajinu.

Ti první

Vůbec prvním našincem, který již koncem 18. století zřel divoké břehy Nového Zélandu, byl pravděpodobně Tadeáš Haenke (1761–1817) ze severočeské Chřibské, který se vypracoval na uznávaného přírodovědce, botanika, cestovatele a hodnostáře španělského krále v jihoamerických koloniích. Jako mladík obdržel hudební vzdělání, na jezuitské koleji studoval také filozofii a medicínu, ale největší vášeň projevoval pro rostlinnou říši. Působil v Praze a ve Vídni, v roce 1789 odplul se španělskou průzkumnou výpravou do Jižní Ameriky. Později podnikl i náročnou cestu na Filipíny, Tahiti, Novou Kaledonii a Nový Zéland a odtud do Austrálie, kam jeho noha vstoupila v březnu 1793. Nakonec se usadil v dnešní Bolívii, kde v zapadlém městečku otevřel lékařskou ordinaci, farmařil a žil mezi indiány, kteří mu odhalili tajemství pralesa, zejména lekníny, jež ho fascinovaly do konce života.

Také legendární dobrodruh Čeněk Paclt (1813–1887), jehož noha jako historicky prvního Čecha spočinula na všech obydlených světadílech, na přelomu let 1865–1866 trávil několik měsíců na obou hlavních novozélandských ostrovech. To měl za sebou již službu u dělostřelectva v americké armádě, pátrání po diamantech v džungli v srdci Brazílie a těžbu zlata v australské pustině. Paclt procestoval Nový Zéland křížem krážem a po měsících tvrdé dřiny v dolech v provinciích Otago a Canterbury na Jižním ostrově zjistil, že možnosti zázračného zbohatnutí jsou zde značně omezené. Putování v nehostinné krajině kolem řeky Waimakariri a marné dobývání cenného kovu s několika společníky popsal ve svém deníku:

„Potulovali jsme se touto krajinou, opatřeni jsouce lopatou, dlabákem a plechovou mísou, prokopávajíce naplavenou zem na různých místech, abychom se přesvědčili, mnoho-li zlata v sobě chová. Zlato nalezli jsme sice všude, ale v tak nepatrném množství, že se nám namáhavá práce jen málo vyplácela. (...) Nedostatek potravy, především masa, ustavičné deště, nezdravé podnebí, obtížná práce a dlouhá řada jiných útrap a svízelí přivádí mnohé kovkopy téměř k malomyslnosti. I samo dobývání náplavu je spojeno s mnohými obtížemi. Doliny a hory jsou všude pokryty houštinami, jež třeba pracně vysekat, než se počne hledat zlato. Asi na stopu výšky leží černá země a pod ní místy až na tři stopy žlutý nebo bledě šedivý jíl. Pak teprve následuje nános, skládající se z hladkých zakulacených kaménků, které jako stavivo jsou spojeny a pískem tak pevně zality, že nemožno mnohdy ani dlabákem kus té hmoty urazit. Z nánosu vyhází se velké kamení a zbylý jemnější písek, který bývá promíšen drobným zlatem, pere se pak v dlouhých, šikmo položených korytech z prken...“[16]

16 SVOBODA, Jaroslav: Čeňka Paclta Cesty po světě: příhody a zkušenosti jeho na cestách po Americe, Australii, Novém Zealandě a jižní Africe, Nakl. Karel Vačlena, Mladá Boleslav 1888, s. 140–141.

Paclt se po novozélandském těžařském neúspěchu vrátil na čas do rodného Trutnova, ale nakonec spojil své další divoké osudy s Jižní Afrikou.[17]

17 Blíže PACLT, Čeněk: Cesty světem, Orbis, Praha 1954.

Další zajímavou postavou byl linecký rodák Andreas Reischek (1845–1902), syn českého úředníka. Proslul jako etnograf a ornitolog, od roku 1877 dlouhých dvanáct let pobýval na Novém Zélandu a v doprovodu věrného psího přítele Césara podnikal výpravy po přírodních krásách. Zpět do Evropy přivezl na 14 000 kusů exponátů, rostlin, zvířat i mumifikovaná těla Maorů.

Pražské Národní listy 31. března 1882 otiskly zprávu o návštěvě oddílu rakousko-uherské vojenské kapely v Melbourne ku příležitosti světové výstavy. Všech jejích dvanáct členů, vedených kapelníkem a zároveň houslistou Braunem, pocházelo z Čech. Po dva měsíce hudební těleso koncertovalo po celé Austrálii a dočkalo se i pozvání na Nový Zéland, kde s úspěchem ještě dva týdny pokračovalo, včetně vyprodaného představení ve Wellingtonu, než se vrátilo do Evropy.

Narazit ještě koncem 19. století na Novém Zélandu na trvale usazené Čechy byl úkol velmi náročný. Přesto se jich pár našlo. Oproti často popisované anabázi přistěhovalců z okolí Plzně, kteří založili osadu Puhoi, se příliš mnoho neví o několika rodinách z Frenštátu a Štramberka, které osud v roce 1874 zavál na Jižní ostrov. V dubnu vypluli zaoceánskou lodí Stonehouse z Plymouthu a 27. června dorazili do přístavu Lyttelton u Christchurche. Na palubě se mezi více jak čtyřmi stovkami pasažérů tísnili také Gerlichovi, Jurkovi, Klešťovi, Johanovi, Pawliczkovi, Marschlanovi, Kubalovi a další. Celkem padesát sedm osob ze severní Moravy, které hledaly na opačném konci světa nový začátek.

Ze stejného regionu pocházely i rodiny Šebastiána Huleny a Františka Bartoše, jejichž původním cílem byla paradoxně Amerika, avšak až v Hamburku došlo z neznámých důvodů ke změně plánu. Loď Fritz Reuter, vlastněná známým Slomanovým rejdařstvím, opustila břehy starého kontinentu na konci listopadu 1874 a po tříměsíční plavbě přistála v Napieru na východním pobřeží Severního ostrova. Hulena i Bartoš se vydali do sto kilometrů vzdálené osady Norsewood, kde od úřadů obdrželi půdu k obdělávání. Aby v počátcích vydělali více peněz, nechali se i na čas zaměstnat při stavbě železnice.[18]

18 Více k prvním Moravanům STRNADEL, Drahomír: Z Moravy až „na konec světa“: vystěhovalectví na Nový Zéland v 2. pol. 19. století.  In: Hlasy muzea ve Frenštátě pod Radhoštem: vlastivědný časopis 27, č. 1–4, Muzeum Novojičínska, Frenštát pod Radhoštěm 2010, s. 52–60.

V téže době dorazil do Wellingtonu Josef Topič (1848–1932) z Přelouče, občanským povoláním technický úředník v cukrovaru. Měl v úmyslu pracovat jako zahradník nebo hospodařit na vlastní farmě. Štěstí se k němu ale prozatím obrátilo zády, a tak po sedmi letech odjel podnikat do Ameriky. Koncem roku 1886 už byl zpět a za našetřené prostředky koupil farmu v Palmerston North ve vnitrozemí Severního ostrova, choval dobytek, oženil se s o dost mladší dívkou českého původu a měli tři děti. Zároveň pilně sbíral květiny a kapradiny, lisoval, sušil a posílal muzeím do Čech.[19] Pro zajímavost, Topičův mladší bratr Alois žil v Austrálii, působil v botanické zahradě v Brisbane a proslavil se především jako lovec ptakopysků.

19 PEŠTA, Matěj: Josef Topič – málo známý přeloučský cestovatel; In: Zprávy Klubu přátel Pardubicka, č.11–12, Přelouč 2019, s. 422–426.

Nový Zéland posledních dekád 19. století patřil mezi stále oblíbenější migrační destinace. V mnoha ohledech byl progresivnější a liberálnější než sousední Austrálie, jež se těžce zbavovala pověsti trestanecké kolonie. Novozélandské ženy roku 1893 jako vůbec první na světě obdržely volební právo, ekonomická situace se zlepšovala díky protkání obou ostrovů železnicí, nalezištím zlata a pravidelným dodávkám masa, másla a sýra pro britský trh. Češi sem v tomto období přicházeli pouze jednotlivě. Při rozhodování v evropských přístavech, do které zaoceánské končiny se vydat, jim země dlouhého bílého oblaku patrně připadala až příliš vzdálená. Mnohem odvážněji v tomto ohledu se jevili Poláci a Chorvaté z Dalmácie, kteří připlouvali po stovkách, úspěšně zakládali vlastní osady a živili se jako zemědělci, horníci a těžaři dřeva kauri a pryskyřice.[20]

20 KAŁUSKI, Marian: Polacy w Nowej Zelandii, Oficyna Wydawnicza Kucharski, Toruń 2006; PASZKOWSKI, Lech: Poles in Australia and Oceania 1790–1940, Australian National University Press, Sydney 1987, s. 75–88; ČIZMIĆ, Ivan: Iz Dalmacije u Novi Zeland, Globus, Zagreb 1981; JELICICH, Stephen A.: From Distant Villages - the Lives and Times o f Croatian Settlers in New Zealand, 1858–1958, Pharos Publications Ltd., Auckland 2008.

Když se posuneme o pouhých pár let dopředu, narazíme na další unikátní příběh krajana, který se díky svému koníčku navíc zasloužil o uchování obrazu života Novozélanďanů i přistěhovalců nadcházejícím generacím. Josef Diviš (1885–1967) z Brandýsa nad Orlicí byl horníkem a zároveň nadšeným fotografem. V únoru 1909 připlul do Wellingtonu, ale záhy pokračoval do osady Blackball u Grey River na Jižním ostrově, kde získal práci v uhelném dole. V dalších letech vystřídal několik dolů po celé zemi, zkoušel i rýžovat zlato, než se natrvalo usadil ve Waiuta nedaleko prvního působiště Blackball.

Postavil zde dřevěný dům, stal se akcionářem v několika těžařských společnostech a především se věnoval své vášni za objektivem. Cestoval po světě, několikrát na delší čas zavítal do Evropy, mezi lety 1926–1930 dokonce žil opět v Československu, aby se posléze vrátil na Nový Zéland a požádal o zdejší občanství. Důl ve Waiuta byl uzavřen v roce 1951 a dosud životem pulzující město osiřelo. Diviš zůstal jako jeden z mála starousedlíků až do své smrti. V pozůstalosti byly objeveny stovky negativů na skleněných destičkách, fotografií a dosud nevyvolaných filmů a teprve po dlouhých letech od jeho skonu byl plně doceněn význam jeho díla. Ačkoli fotografoval převážně ve volném čase a poslední snímky vznikly už v polovině 30. let, dokázal unikátním způsob zachytit obyčejné lidi při práci, zábavě a společenských událostech. Nechyběly ani panoramatické záběry přírody a města, portréty, momentky z cest či rodinné fotografie.[21] Dnes jsou uloženy v několika lokálních muzeích a knihovnách.

21 O Divišově životě a fotografickém díle blíže NATHAN, Simon: Through the Eyes of a Miner. The Photography of Joseph Divis, Friends of Waiuta, Greymouth 2016.

Z početné židovské rodiny z Klikova u Jindřichova Hradce pocházela Hermina Mautnerová, která odcestovala na Nový Zéland v roce 1913, aby se zde vdala za krejčího Josefa Raudnice z Prahy. Později ji následovali i dva bratři a mladší sestra. Další sourozenci zůstali v Čechách a zahynuli během holocaustu.

Paní Raudnicová porodila čtyři děti, s rodinou žila ve Wellingtonu a provozovala biograf, zatímco manžel vlastnil prosperující krejčovský salon, později malou oděvní továrničku a hodinářství. Nikdy ovšem neztratila kontakt s domovinou, pravidelně korespondovala s příbuznými a po vzniku republiky navíc fakticky působila coby československá honorární konzulka, neboť Novozélanďan Elias Jos Hyams, jmenovaný do této čestné funkce prezidentem Masarykem, neovládal češtinu a nechával Raudnicovou vyřizovat většinu agendy. Stala se jakýmsi tmelícím prvkem dosud malé české komunity na ostrovech, ochotně pomáhala, nechávala dovážet knihy v češtině a všichni noví přistěhovalci či hosté z vlasti se s důvěrou obraceli na ni.

Počátkem 20. století byl veřejnosti nechvalně známý Joseph Pawelka (1887–?), syn moravských rodičů žijících v městečku Kimbolton na Severním ostrově. Vyučil se řezníkem, ovšem už v mladém věku trpěl psychickou poruchou, vykrádal domy, měl zálibu ve žhářství, manželku ohrožoval zbraní a sám se pokusil o sebevraždu. Krátce po zatčení na jaře 1910 uprchl z vězení a obratně unikal policii, jednoho muže zákona dokonce zastřelil. Byla vypsána odměna sto liber, ozbrojené patroly pročesávaly okolí města Palmerston North, kde byl Pawelka spatřen naposledy. V létě jej přeci jen zadrželi a od soudce si vyslechl trest jednadvaceti let za mřížemi. Z wellingtonské věznice Terrace Gaol se třikrát pokusil neúspěšně utéci, na čtvrtý pokus 27. srpna 1911 se mu skutečně podařilo zmizet, nadobro. Noviny se předháněly v třaskavých zprávách z pátrání po renegátovi Pawelkovi, jehož jméno navíc zkomolily na Powelka, ale ten za sebou dokonale zametl stopy a zřejmě zakotvil v Kanadě.

Portrétista maorských náčelníků

Bezesporu nejznámější českým rodákem na Novém Zélandu dodnes zůstává Bohumír Lindauer (1839–1926).[22] Pocházel z Plzně, vyučil se řemeslu zahradníka po otci, avšak projevoval nadání pro výtvarné umění a s oblibou kreslil rostliny a stromky. Jako šestnáctiletý se rozhodl studoval malířství na akademii ve Vídni, kde strávil příštích sedm let jako chráněnec význačných akademických malířů Leopolda Kupelwiesera a Josepha von Führicha. Věnoval se především portrétům a malbám fresek a náboženských předmětů. Po návratu do Čech maloval výzdobu oltářů moravských kostelů, cestoval také po Haliči. Náhodou se potkal s jakýmsi dobrodruhem, jenž se zrovna vrátil z Nového Zélandu a poutavě popisoval okouzlující panenskou přírodu a tajemné maorské domorodce. Lindauer se nechal zlákat a zároveň v odjezdu do dálav viděl příležitost, jak se vyhnout službě v nenáviděné c. k. armádě.

22 V křestním listě měl uvedeno německé křestní jméno Gottfried, které po většinu života také používal.

V Hamburku se nalodil na loď Reichstag směřující do Wellingtonu, s úmyslem strávit zde jen krátký čas. Dorazil 6. srpna 1874, země mu zcela učarovala a stala se jeho trvalým domovem.

Pobýval nejprve v Nelsonu na Jižním ostrově, kde se naučil anglicky, účastnil se loveckých výprav a zkoumal i život již tehdy ohrožených ptáků kiwi v jejich přirozeném prostředí. Živil se také jako potulný malíř a fotograf a z naspořených prostředků si mohl otevřít malé studio, kde portrétoval zákazníky. Na konci roku 1875 se přestěhoval do Aucklandu a fascinovaně studoval Maory, zejména obličejová tetování (tā  moko), v nichž byl znázorněn celý život, osobní a kmenová identita dotyčného. Rozhodl se zachycovat je na malířském plátně, nejen coby umělecká díla, ale zejména jako dokumentární etnografické nosiče, zachycující nevratně mizející dobu a éru původního obyvatelstva, jež se vinou nemocí, válek s Angličany a nízké porodnosti rychle vytrácelo. Do konce 19. století poklesla populace Maorů o závratných 40%.

Lindauer používal vrstevnou techniku malby a do tvorby zakomponovával také fotografie. Zhotovil si totiž přístroj, jímž fotografie promítal na plátno, odraz zafixoval kresbou a s tímto základem poté vytvořil konečnou malbu. Každý jediný obraz byl osobitým dílem a především dokázal uchvátit samotné Maory, jinak obecně nedůvěřivé vůči bílým umělcům, snažícím se porozumět jejich kultuře, pro svou živost a realističnost. V roce 1877 potkal na ulici Maorku s dítětem zabaleným v dece na zádech. Namaloval ji a obraz byl vystaven ve výkladní skříni knihkupectví ve Wellingtonu. Zámožný advokát, obhájce práv Maorů a nadšený ornitolog Walter Buller dílo zakoupil a s úspěchem prezentoval v nejvyšších kruzích, což de facto znamenalo počátek Lindauerovy slávy.

Malíř začal na plátno zachycovat Maory, od mocných náčelníků po stařeny, s detailním vyobrazením oděvů, účesů, ozdob a ornamentů, stejně jako unikátní novozélandskou faunu a flóru. O díla se strhl značný zájem a o tři roky později se autor mohl pochlubit první samostatnou veřejnou výstavou. Navázal spolupráci s podnikatelem a štědrým mecenášem Henrym Partridgem, který si uvědomoval historickou hodnotu obrazů. Postupně skoupil přes sedm desítek portrétů z Lindauerova štětce a roku 1915 je věnoval městu Auckland. Vedle o generaci mladšího Charlese Fredericka Goldieho (1870–1942) je Lindauer považován za předního malíře Mao-

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Po stopách Čechů na Novém Zélandu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.