František Niedl

ÚTĚK DO PEKEL

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© František Niedl, 2011

© Obálka Zdenka Gelnarová, 2012

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2012

ISBN 978-80-243-5344-9 ePub

ISBN 978-80-243-5345-6 mobi

I.

Stál jsem u okna a připadal si jak v řeckém divadle. Tam jsou herci také pod vámi a vy se díváte z tribuny. Pode mnou defilovala armáda v helmách nočníkovitého tvaru. Tvaru, z kterého si dříve mnozí dělávali legraci. Mnohé však již legrace přešla. Okno bylo bez záclon a já bez oděvu. Dalo by se říct, že jsem byl úplně nahý. Za oknem byl patnáctý březen s vločkami mokrého sněhu, kterým jako by se nechtělo ani dopadnout na zem, v předtuše neodvratného konce ve špinavé rozježděné břečce silnice. Jen kamenné patníky byly ještě trochu bílé. Na lavičkách otevřených aut s puškami mezi koleny, v gumových kabátech a s přihlouplými výrazy vítězů, vítězů, kteří si však ještě neuvědomují, co z takového vítězství vlastně plyne, seděli gumově oceloví muži.

Okno mělo nízký parapet, a přestože bylo v prvním patře, mohl si mne kdokoliv z té vítězné armády prohlédnout. Dalo by se to vzít jako urážka zbraní Třetí říše a fíry zvlášť. Ale ten první den byl jiný. To sbírali jen ty, co měli na seznamech a ostatní nechali být. Dokonce na Václaváku vařili lidem ajntopf a guláš a… Češi to žrali a říkali dankešén.

Otočil jsem se. Přede mnou byl smutný pokoj, tak jako pokoje už patnáctého března po ránu bývají, s plným popelníkem vajglů a nevyvětraným odérem potu a pachu z výměšků různých žláz, značného množství dobrého koňaku a cigaret – i když velmi jemných. To, že jsem jim takhle časně ráno mohl vzdát čest už jen povadlým penisem, by jistě za urážku nepovažovali. Později asi ano, když vítězství začínalo mít všechny jiné příznaky, než vítězství obvykle mívá. Jo, večer, večer bych jim mohl vzdát čest. Měli přijet večer. Ale mezi večerem a ránem je spousta hodin a spousta milování.

„Jdi od toho okna, Pavle, nebo ti ho ještě ustřelí,“ ozvalo se ze široké postele. Nebyl to nepříjemný hlas. Kdysi jistě sametový, dnes však již s trochu sníženým patrem po konzumaci toho všeho možného. Asi metr přede mnou na koberci ležela převrácená koňakovka z tenkého skla. Podivil jsem se, že jsem na ni nešlápl, když jsem šel k oknu. Tak jsem se jako slušně vychovaný hoch shýbl a zvedl ji.

„Bože! Ty ses asi opravdu zbláznil!“

„Proč myslíš?“

„Protože teď na ně pro změnu zase vystrkuješ zadek. A zatáhni ještě ty závěsy, prosím tě. Nemusím vidět je a oni ať se nedívají na nás. Víš, že máš jedno varle větší, Pavle? Není to nebezpečné?“

„Ty máš zase jednu kozu menší. Není to nebezpečné?“

„Pane, vy jste hulvát,“ pronesla nevzrušeně a natáhla se na stůl pro jednu z posledních dlouhých cigaret, které zbyly v tvrdé červené krabičce se zlatým nápisem OPERA. Ty cigarety byly jednou z mála věcí, které mi na Katy vadily. Bylo mi z nich na blití. A ještě z jasmínového čaje. Ten taky pila. Její prsa se zahoupala v tom hrudním podvěsu, a že to tedy byla podívaná. Všechny pohyby byly nenucené – aspoň si to myslím, ale o to víc dráždivé. Vypočítavost bych poznal, na to jsem měl instinkt. Instinkt, jedna z mých vlastností, která mi už dříve prokázala dobré služby, a v budoucnu mi dokonce ještě několikrát zachránila život.

Vklouzl jsem zpátky do postele. Cestou jsem si vzal ze stolu jednu egyptku a zasunul ji do úst. Chvíli jsem zaváhal, než jsem si ji zapálil. Už teď jsem měl v puse jak v popelnici, ale věděl jsem, že si stejně zapálím. Tak jsem to raději udělal hned. Na rtech mi utkvělo pár snítek tabáku s hořkou příchutí. Vyplivl jsem je rozmrzele na koberec. Když jsem ulehl, přitiskla se ke mně a bylo to moc fajn. Jen ta její značka cigaret mi vadila.

„Co budeme dělat?“ Zeptala se skoro nezaujatě.

„To myslíš jako teď anebo vůbec?“

„To myslím jako teď i vůbec.“

„To nevím.“ A opravdu jsem to nevěděl. Nestávalo se mi to často, ale takováhle situace není také zrovna příliš obvyklá. Ležet nahý v posteli s ženou někoho jiného – což sice nebylo neobvyklé, ale za hřmotu postupující okupační armády to bylo přece jenom poněkud nové.

Dokouřila a zamáčkla cigaretu do popelníku ležícího na nočním stolku. Podívala se mi do obličeje a pokoušela se přitáhnout můj pohled. Dělal jsem, že to nevidím. Ušklíbla se a pravou rukou mi začala třít penis. Pokoušel jsem se soustředit na svoji egyptku, ale účinek byl přesto skoro okamžitý. Ta mrcha slovanská! Se širokými lícními kostmi, blond vlasy a modrýma očima a o deset let starší než já. Ale ty roky navíc byly jako u dobrého vína. Jednou přišla za mnou na fakultu a pod tou nejstupidnější záminkou mne vytáhla z přednášky. Děkan, starý mládenec, známý gilotinér u zkoušek, zvláště co se ženského pohlaví týkalo, připravil o pravidelnou menstruaci pěknou řádku nebohých posluchaček. Pár jich dokonce ulehlo v Bohnicích. Tak tomuhle sekerníkovi zvlhlo čelo, zrudly uši a možná utrpěl i erekci s následnou ejakulací, možná to byla přímá ejakulace bez předběžné erekce, nedivil bych se, kdyby první v životě. Výsledek byl ten, že jsme byli v následující půlhodině na Petříně a v následujících chvílích si to rozdávali pod větvemi smuteční vrby sahajícími až na zem, s naléhavostí, zaujetím a nasazením, které, pokud by se jednalo o jakoukoliv jinou činnost, by museli ocenit ve všech novinách, možná i v rádiu. Nebohé posluchačky z našeho ročníku mi Katy nikdy neodpustily, dobře vědouce, že jsou vedle ní pouhé chudinky.

Musel jsem zamáčknout svoji cigaretu, neb její oharek mne začal nepříjemně pálit do prstů, ale ani při tomto úkonu se mého kormidla nepustila, ba naopak, její tlak ještě zesílil, jako by se bála, aby neztratila směr, a když jsem se znovu položil na záda, začala kormidlovat jako v té nejlítější bouři, pak se nadzvedla, přehodila přese mne jednu nohu a já skončil v tom nejkrásnějším přístavu na světě, jaký si mohl Bůh jenom vymyslet. Pohybovala se vláčně, velmi vláčně, nechal jsem otevřené oči, protože jsem se na ni přitom vždycky rád díval. Nebylo třeba je přivírat, jako při milování s nějakou odloženinkou, a při zavřených očích snít o nějaké jiné. Ne, to nebylo opravdu třeba. Po chvíli jsem je přeci jen – v rozporu se svými zásadami – přivřel, snad v bláhové naději, že až je znovu otevřu, zmizí to příšerné pískání a skřípění nenaolejovaných čepů v pásech obrněných aut tamtěch venku za oknem. Ale nezmizelo. Abych udělal Katy radost, rozvibroval jsem před vyvrcholením svou pánev neskutečným staccatem – tak jak to dělá králičí samec, pak jsem zaječel – tak jak to dělá králičí samec, a pak se s ní převalil na bok. U králíků se na bok převaluje samec sice sám, ale my zase nejsme přece jenom žádní králíci.

„To bylo hezké,“ zavrněla Katy.

„Obávám se, že to byla poslední hezká věc v tomto dni. Jednou totiž budeme muset ty závěsy roztáhnout. Ostatně, kdy předpokládáš, že se vrátí tvůj muž?“

„Co já vím. Třeba ho už sebrali. Víš přece, že dělá sekčního šéfa na ministerstvu zahraničních věcí. Třeba ho už zastřelili.“

„Ale Katy, na co si tu hraješ? Takovej cynik zase nejsi, že by to s tebou ani nehnulo, kdyby ti postavili zastřelenýho muže za dveře.“

„Třeba to s nimi nebude zase tak zlý,“ podívala se na mě, snad v očekávání, že jí to potvrdím.

„Obávám se, že tentokrát nemáš pravdu, kočičko. Ale ty už si s nimi nějak poradíš.“ Ale neměl jsem pravdu. Velmi brzo jsem měl možnost poznat, že jsou přeci jenom trochu jiní než docent Brčál z Filozofické fakulty na Karlově univerzitě.

„Vrátíš se do Prahy?“

„Asi ano. Můžeš jet se mnou.“ Auto mého nevlastního otce jsem měl stát za vraty v zahradě. Ještě že jsem ho nenechal stát před domem, možná bych ho teď už neměl. Byl to pěkný kabriolet s plátěnou střechou, Aero 50, sice jen pro dva, ale slušné žihadlo.

„Ne, nevíme co se děje venku. Nemám chuť se nechat znásilnit od roty nějakejch blbejch skopčáků. Za poslední noc toho bylo docela dost. Možná bychom měli pustit rádio, abychom věděli, co se vlastně děje venku.“

„Kašlu na rádio,“ odpověděl jsem poněkud podrážděně (že bych už dostával strach?). „Stejně ti hovno řeknou. Náš uslintanej pan prezident tam bude opět krákorat, že máme zachovat rozvahu a kázeň, a v tom že hlavně spočívá síla našeho národa. Aby svět (který se na nás s odpuštěním vysral) viděl naše nesporné morální kvality.“

Oblékl jsem se a roztáhl závěsy. Stále ještě projížděli kolem domu. Ta kolona byla nekonečná. Byla by blbost, abych jel do Prahy hned teď. Se svojí aerovkou bych se mezi nimi vyjímal.

„Udělám snídani.“ Nečekala na odpověď, vyklouzla z postele a přes nahé tělo si přehodila dlouhý hedvábný župan a zmizela v kuchyni. Přešel jsem do obýváku a proti svému přesvědčení pustil rádio. Bylo to tak, jak jsem řekl. Kvá, kvá, kvá. Různé vážené a vážné hlasy nám sdělovaly, že nemáme v žádném případě klást německé branné moci odpor.

Proud vozidel ustal až odpoledne. Konečně jsem se zvedl – kolena se mi netřásla. Třeba ještě není ta správná chvíle. Dokonce jsem pociťoval něco jako jakési podivné vzrušení. Chtěl jsem se rozloučit s Katy, ale nějak se mi nedostávalo slov. Položila mi svůj prst na rty a řekla: „Nenamáhej se. Bylo to fajn. Třeba to nebylo naposled.“

Na autě leželo něco rozbředlého sněhu, ale nebyl přimrzlý, a tak jsem se ani neobtěžoval s jeho utíráním. Sedl jsem do studeného a vlhkého prostoru nastydlé aerovky a byl jsem rád, když dvoutakt napodruhé naskočil. Než jsem se rozjel, vyhrnul jsem si ještě vysoký límec své semišové bundy s beránkem uvnitř a přitáhl si do očí svoji tvídovou placatku. Tak už to neprotahuj, vole, stejně se s nimi budeš muset setkat. Ještě jsem se ohlédl a uviděl stát Katy za oknem. Trochu mě to překvapilo, normálně si nepotrpěla na scény loučení.

Malý stěrač rozmazal sníh na skle. Vyjel jsem ze zahrady a už se ani neohlédl. Byla mi dost zima. Do Prahy je to sice jen pár kilometrů, ale co mě na nich čeká, to se dalo jen těžko odhadnout. Protáhl jsem se zatáčkou a najednou jsem měl před sebou auto jako barák natřené maskovacím nátěrem, jelo proti mně, a co bylo nejhorší, na mojí straně silnice. Prudce jsem stočil volant doprava a vyhnul se mu na poslední chvíli. Kreténi blbý, skopčácký, zasraný. A ještě si ukazovali na čelo. Studený pot na zádech mi nestačil ještě oschnout a bylo to tady znova. S tím rozdílem, že svůj úhybný manévr jsem mohl opakovat jenom částečně, protože na pravé straně silnice byl zaparkovaný náklaďák a u něho se rojili vojáci se samopaly na prsou a velkými plechovými štítky pod krkem. Snažil jsem se brzdit, ale auto klouzalo po rozbředlé kaši. Vojáci, kteří stáli za náklaďákem, se rozprchli jako hejno husí. Viděl jsem, jak se ke mně neodvratně blíží zadní nárazník náklaďáku a až patologicky jsem cítil bolest přeražených nohou a rozmačkaného hrudníku. V poslední chvíli jsem trhnul volantem ještě více doprava, přelétl mělkou stoku a zastavil se na mezi, pravým předním kolem už v oraništi. Tak to bychom měli. Motor jsem nemusel vypínat, chcípnul sám. To mi tedy ta okupace pěkně začíná. Jsem sotva patnáct minut z domu a už mám konflikt s Němci. Taky by to mohli vzít jako útok na německou armádu a zastřelit mě tady rovnou na místě. Ani bych nemusel vystupovat z auta. Dodatečně jsem zalitoval, že jsem si nevzal více k srdci dobře míněná slova našeho milého pana prezidenta Háchy, abych nevyhledával konflikty s německou brannou mocí.

Ke dvířkům auta se sehnul plechový štítek s ocelovou helmou. Ksicht mezi nimi byl vojenský a díval se vyloženě německy. Když zjistil, že jsem živý, zařval přes okénko. „Was ist das?! Du Idiot!“ I dál pokračoval německy. „Vylezte z toho auta, hergot!“ Učinil jsem, jak žádal. Stál přede mnou na třicet centimetrů, samopalem mě dloubal do bundy a mé čichové smysly krmil dechem vycházejícím z ústní dutiny hygienicky neošetřené dobře několik dnů, možná týdnů, třeba si nepucoval zuby vůbec. A možná mu jenom prostě smrdělo z huby. Mezitím se kolem nás shluklo několik dalších husí s plechovými štítky na prsou. „Co to mělo znamenat?“ pokračoval ten, co mu smrdělo z huby.

„To se zeptejte toho, co jel proti mně v protisměru,“ odpověděl jsem též německy, neb jsem ovládal jazyk okupanta, a to poměrně dobře.

„Tak on jel v protisměru po nesprávné straně? To nevíte, že se po celém území Říše jezdí vpravo?“

„Ale my jsme v Čechách. A tady se jezdí vlevo,“ odpověděl jsem furiantsky, i když jsem věděl, že budu záhy opraven. Nejdříve jsem si však vysloužil smích a hanlivé poznámky.

„Tschechische teritorium se nachází na území Říše!“ naprskal mi ten skunk do obličeje. A to doslova. Podvědomě jsem si otřel obličej rukávem. To ho ještě víc popudilo. „Co jste dělal posledních čtyřiadvacet hodin, že se chováte jako blbec?“

Nastalo ticho, protože tuhle otázku jsem neočekával a zrovna se mi na ni nechtělo moc odpovídat.

„No tak, co jste dělal!?“

„Souložil jsem s jednou přítelkyní. Před čtvrthodinou jsem od ní odjel.“ Čuměli na mne jako vrány a já si nebyl jistý, jestli jsem to s tou pravdomluvností poněkud nepřehnal. Ale pak se začali sborově chechtat a já jsem najednou věděl, že nebudu zastřelen, určitě ne teď a určitě ne na tomto místě. Skoro se zdálo, že jsem si před nimi svým výrokem získal uznání. Nakonec mne vytlačili na silnici, a když jsem odjížděl, řvali za mnou. „Fahren Sie rechts und keine Kopulation machen!“ Až za chvíli přerušil praskot mého dvoutaktu jejich řev.

Tak jsme tedy přešli na způsob jízdy vpravo. Pamatuji se, že už před nějakým časem proběhla v parlamentu bouřlivá diskuse na toto téma. Tato iniciativa nakonec neprošla z důvodu přílišné obtížnosti, ba skoro nemožnosti takového kroku. Teď se něco takového odehrálo naráz. Bez přípravy, varování, dohadování. Prostě jen tak. To byla první ingredience totální moci. Ty další, jak jsem měl možnost brzy poznat, měly následovat. A dlužno dodat, že tahle byla z nich ještě nejméně nepříjemná. Skutečnost, že se místo řidiče přesunulo od středu vozovky k pravé krajnici, byla poněkud podivná, ale nebylo to nic, co by se nedalo zvládnout. Němci se později postarali i o to, aby těm pitomým Untermenschen odpadl i tento problém, zavedli benzin na příděl, mnohá auta zrekvírovali a ostatním sebrali aspoň pneumatiky.

Přede mnou už je vidět Praha. Marně se snažím vybavit si, co ten pojem ve mně teď vyvolává. Symbol státnosti je zneuctěn jako stará děvka ležící znovu na zádech. Po kolikáté už? Má to vůbec cenu ještě počítat…? Je to hloupé, ale pojednou si připadám také znásilněný. Nepříjemný pocit. Poprvé si uvědomuji, jak musí být ženě, když jí nějaký chlap proti její vůli vrazí mezi stehna svoji umouněnou flétnu rozkoše – zezadu.

Na hranicích Prahy je další zátaras. Skrček, který přistupuje k autu, je dost malý na to, aby se musel při zběžné prohlídce vozu příliš ohýbat. „Raus!“ Zaskřehotá s důležitostí lidí, kteří se díky jednomu centimetru nad vojenskou míru dostanou do uniformy, a tím jsou zbaveni povinnosti čistit plivátka v nějakém zahnojeném pajzlu. To ještě neví, že přijde doba, kdy by si sžíravě přál mít o ten jeden centimetr míň. Než se vysoukám z vozu, pohupuje se významně ze špiček na paty, tak jak to tito lidé mají ve zvyku. Mužík si mne měří pohledem. Sahám pomalu do bundy pro doklady. „Was ist das!?“ Teď už neskřehotá, ale vřeští. Zároveň na mne namíří samopal a já zřetelně slyším cvaknutí pojistky.

„Asi budete chtít papíry, nebo se pletu?“ Stále držím ruku v bundě.

„Předložte papíry – teď – na můj povel!“ Za něj se přesunou další dva vojenští policisté a s výrazy ironie pozorují celý výjev. Zatím nevím, na čí straně stojí. Ironie může patřit tomu trotlovi. Nebo se jen baví celou situací, i když ani to nevylučuje možnost zasáhnout, kdybych třeba z bundy vytáhl granát.

„Vytáhnu ruku z bundy, a vy mě zastřelíte.“

„Dělej, nebo to opravdu udělám!“

Zdá se, že by to opravdu mohl udělat, když už jsme přešli k tykání. Pomalu mu ty papíry podávám. Hrabe se v nich, očividně neumí česky. „Kde bydlíte?“

„Je to tam napsaný,“ odpovím a v zápětí toho lituji. Strhne samopal z ramene a uštědří mi válcem zbraně ránu do žaludku. Nebyla příliš silná, reflexy z ringu fungují automaticky, a já se stačím trochu prohnout a zároveň stáhnout svaly kolem žaludku. Fraška začíná dostávat jiný rozměr.

„Co se tu děje?“ Na scénu přichází další postava, zřejmě velitel.

„To české prase je drzé a klade odpor při kontrole, Herr Feldwebel.“

„Prohledejte ho, i to auto!“ Prohlídka je rychlá, ale důkladná. Nic. Feldwebel mávne rukou. „Ať jede. Vždyť my je ještě naučíme poslušnosti.“

Zátaras se otvírá a já můžu opustit místo mého ponížení. Poučen o tom, že hrubé síle se neodporuje, nechce-li člověk dostat přes držku nebo ještě něco horšího.

Ve městě vládne chaos. Všude Němci a vyvalení Češi, kteří si myslí, že se snad nacházejí uprostřed nějakého zlého snu, ze kterého se probudí. Ovšem kromě těch, kteří, jak jsem se později dozvěděl, běželi na Václavák na pravý německý ajntopf, který se podával zadarmo. Na důležitějších křižovatkách, kde neřídí dopravu Němci, se ujali tohoto úkolu čeští policisté v černých uniformách. Jaká ukázka adaptability, podřízenosti a posranosti. V tomhletom jsme byli vždycky dobří.

Přejedu Vltavu a otáčím na Vinohrady. Teprve když přijíždím před dům, vzpomenu si poprvé na matku a vlastně i na toho šaška, kterého si před lety vzala, a který se mě marně snažil několik dalších let naučit říkat mu otče. Když poznal, že je jeho snažení marné, nechal toho, ale v duchu se té myšlenky nikdy nevzdal a já cítil, jakou radost by mu to udělalo.

Projel jsem průjezdem domu (vrata byla otevřená – to musí být domovnice přinejmenším mrtvá) a zastavil před jednou ze tří garáží postavených z prken, teď už zčernalých, jejichž střecha byla pokryta několika vrstvami térového papíru, natřených térem, který v létě ze střechy kapal a dělal před vraty zaprášené kaluže.

Dům byl třípatrový, na každém patře bydlely dvě partaje a v suterénu ještě domovnice se svým Pepou. Byl to starej dobrák, nainpregnovanej starorežnou a rumem, vysmolenej pivem a vyuzenej viržínkami. To, že vydržel taková léta s tou svojí tlustou Rózou, za to by zasloužil svatozář. Zatím nosil jen placatou čepici. Třeba tu svatozář má pod ní schovanou.

Na schodech byl sněm. Pan domácí, Blumenthalovi, Pepa s Rózou, paní Oulíková a Kellerová. Chyběla jen slečna Beata Šárová. Moje matka byla přítomna taktéž. Hovor byl velice vzrušený, ale matčin srdceryvný výkřik ho nekompromisně utnul. „Pavlíčku, Pavlíčku, zaplať Pánbůh, ty žiješ!“

Došel jsem k hloučku, ale ten mě nenechal projít. „Nevím, proč bych neměl žít, necítil jsem se v poslední době zrovna nemocný.“

„Nezlehčujte to, pane Pavle,“ napomenul mne pan domácí. „Nevíte, co se venku děje?“

„Ale vím, právě jsem odtud přijel. Málem mě zastřelili za útok na nákladní vozidlo německé branné moci, když jsem zarputile setrvával na způsobu jízdy vlevo, jak bylo u nás zatím dobrým zvykem, a nevzal na vědomí, že od půlnoci se u nás jezdí vpravo.“

„To je hrozné!“ zašumělo chodbou.

„Mají to vymyšlený, šmejdi,“ uchechtával se Pepa Vosáhlo.

„Drž hubu, ty starej troubo! Chceš nás přivést do maléru?“ okřikla ho jeho Róza. „Promiňte, paní Kellerová, on je jenom blbej.“

Paní Kellerová byla Němka. A teď najednou, ocitnuvši se v úplně nové situaci, nevěděla, jestli se má zachovat jako Němka, nebo jako sousedka. „Měl byste být opatrnější, pane Vosáhlo. Teď, v nové době. Takovéhle řeči by si mohl vykládat někdo moc špatně,“ pronesla dobrou češtinou, vždyť nakonec žila celý život v Praze. Dokonce uměla česky lépe než německy.

„A jak si to vykládáte vy, paní Kellerová?“ zeptal jsem se skoro bezelstně.

Nastalo pohřební ticho. „Co to říkáš, Pavle?“ špitla na mě moje matka.

Paní Kellerová se na mne dlouze zadívala, než odpověděla: „A jak se na to díváte vy?“ Paní Kellerová sice nedisponovala žádným pronikavým intelektem, ale kráva to rozhodně nebyla.

„Půjdu,“ špitla paní Blumenthalová. Ještě neměla na šatech přišitou Davidovu hvězdu, ale měla ji v očích.

„I já půjdu, jestli dovolíte. Rád bych se vyspal. Bylo to únavné celou noc počítat ty tanky, auta a obrněná auta… Jsem z toho celý unavený.“ Tentokrát mne pustili a já popošel o dvě patra výš a odemkl dveře. O patro níž udělala totéž paní Blumenthalová. Ještě předtím se za mnou otočila, v obličeji měla náznak úsměvu, a pak se ozvalo klapnutí dveří.

Nejdřív jsem zatopil v lázeňských kamnech v koupelně a uvařil si silné kafe. Pak jsem zalezl do vany. Slastné rozjímání mi přerušil příchod matky. Škoda, že jsem neotočil kličkou u dveří, ale už byla uvnitř.

„Ty ses snad zbláznil! Víš co nás všechny můžou takové řeči stát?“

Nepokoušel jsem se odpovědět. Matka se potřebovala jen vypovídat.

„Otec se ještě nevrátil z práce a…“

„Není to můj otec.“

„Jak můžeš takhle mluvit? Vždycky se k tobě choval pěkně. Ani vlastní rodiče se kolikrát tak ke svým dětem nechovají.“

Měla pravdu. Když si ho vzala, bylo mi deset let. A od té doby se všemožně snažil být mi víc než vlastním otcem. Jenže čím víc se snažil, tím víc jako by mě uvrtával do postavení vzpurného dítěte. Dělal jsem mu samé naschvály – nikdy mne za to neuhodil. To matka ano. Čím jsem byl však starší a hbitější, tím víc se mi dařilo hbitěji uhýbat a ona nebyla dost rychlá, aby své útoky dokázala úspěšně završit. Moje mrštnost se mi později mnohokrát vyplatila v ringu. Snad bych svůj odpor k nevlastnímu otci dokázal přeci jenom nějak překonat, jen kdyby nenosil ty příšerné pumpky. Byla to hrozná podívaná. Kravata, sako, pumpky a naleštěné polobotky na tlusté podrážce a k tomu všemu klobouk. Nevím, proč na tomto mundúru lpěl s takovou zarputilostí… Snad nějaké bloky z dětství… Ale tím všechnu svoji snahu shodil. Ty pumpky prostě všechno zatloukly. Přitom svého vlastního otce jsem nikdy nepoznal, utekl od nás, když mi byl rok, kamsi do nedozírné sovětské země, připravovat světovou revoluci.

„Posloucháš mě vůbec?“ jako z dálky jsem uslyšel matčin hlas.

„Jistě,“ odpověděl jsem odevzdaně a ponořil se poněkud hlouběji do chladnoucí vody.

My jsme byli stejně famílie. Můj otec rudý komisař, můj nevlastní otec příslušník československé, pardon, teď už české kontrarozvědky (nejvíc mě udivovalo, že tam berou lidi v pumpkách). Babička z matčiny strany rodilá Vídeňačka, otcovy rodiče jsem nikdy nepoznal. Kdoví, co by mne čekalo za překvapení.

„Kde jsi byl celou noc, celý den, zas u té kurvy?“ Matce se podařilo až zavzlyknout, bylo to srdceryvné.

„Nevím, proč by měla být kurva. Dělali jsme jenom to, co dělají i jiní lidé. Aspoň ti normální.“

„V tenhle den!“

„Nevěděl jsem, že nastane tenhle den, když jsem k ní jel. A jdi pryč, chci vylézt z vany.“ V té době ještě nebylo zvykem, aspoň u nás, aby se mladí muži jako já producírovali před svými matkami nazí.

Když jsem přišel do obýváku, hrálo rádio vážnou, dalo by se říci přímo těžkou hudbu. Matka seděla sklesle v křesle. „Já už to nevydržím!“ zasténala.

„A co?“

„Otec se ještě nevrátil. Mám strach.“

Měla pravdu. Jeho povolání bylo přece jen poněkud odlišné třeba jenom od takového obyčejného pošťáka. I když si myslím, že příliš nic tak odlišného od takového obyčejného pošťáka nedělal – v těch pumpkách se mi to zdálo být nemyslitelné.

„Musíme mu zavolat do práce.“

„Tak to zkus,“ odpověděl jsem nezúčastněně.

„Myslela jsem, že ty….“ Nedopověděla a začala vytáčet známé číslo. „Haló! Entschuldigung, bitte. Ich spreche schlechte deutsch. Pavle!“ Otočila se na mne. „Oni mluví německy. Pojď si to prosím tě vzít.“

Vzal jsem si sluchátko mokré od matčiny ruky a zároveň mne napadlo, jak málo umí německy, když vlastně celé dětství prožila ve Vídni, ale možná by těžko hledala i česká slova, jak byla nervózní. „Voláme pana Vencla,“ spustil jsem rovnou německy.

„A kdo jste vy?“

„Já jsem jeho…,“ trochu jsem zadrhl a poprvé za svůj život řekl, „jeho syn.“

„Obávám se, že s panem Venclem nebudete moci mluvit.“

„Proč?“

„Protože teď s ním mluvíme my.“

„A co s ním bude dál?“

„To bude záležet také na něm.“ Hlas na druhém konci drátu čišel sebedůvěrou, takovou línou a jakoby veselou.

„Takže dnes domů nepřijde?“ Musel jsem se zeptat, i když jsem viděl, jak to s matkou zakroutilo.

„To určitě ne. A jestli vůbec přijde, to, jak už jsem řekl, bude záležet hlavně na něm. Nashledanou a pěkný den přeji.“ Cvak, a byl konec.

„Co říkal, Pavle?“ třásla mi matka s rukou, ve které jsem držel sluchátko a měl jsem problém uložit ho zpátky do vidlice. Tehdy jsem si uvědomil, snad poprvé v životě, že ona má toho člověka opravdu ráda. „No tak, slyšíš?!“

„Říkali, že bude muset hodně zpívat, to víš, agent kontrarozvědky… Teď se ukáže.“

„Co se ukáže, Bože?“

„Jestli je vlastenec, nebo loajální s okupační mocí.“

„Jak to myslíš?“

„No jestli je loajální, tak půjde domů. Jestli je vlastenec, tak nám ho pošlou v dřevěným penálu. Tak je to.“

„Ty jsi cynik, Pavle, vždyť on tě má rád! Víš přece, že by dal bůhvíco za to, kdyby ses k němu choval jinak. A ty zatím…“ Matky hlas se zlomil a pokračovalo jen usedavé vzlykání.

„Ale no tak, on se určitě vrátí,“ vzal jsem ji kolem ramen ve snaze ji trochu uchlácholit.

„Ano, ano. Určitě, viď?“ Pak se na mne podezíravě podívala. „Ale jak to víš, jak to můžeš s takovou jistotou říct?!“ Díval jsem se na ni, jako bych já byl její otec a ona moje dcera. „Odpověz!“

„Protože on práskne všechno, co bude vědět. Ale až to Němci prohrajou, bude zatčen, souzen a za vyzrazení státního tajemství následně popraven za vlastizradu.“ Stál jsem uprostřed kuchyně jako prorok, stál jsem tam sám, protože matka se mi vytrhla a s šátkem u úst odběhla do ložnice, odkud ke mně doléhal pláč tlumený polštáři a zavřenými dveřmi.

Později se ukázalo, že v tom prvém jsem měl pravdu, v tom druhém nikoliv. Nemůže být člověk prostě vždycky prorokem. A když, tak ne na sto procent. Nejsem Nostradamus.

Vrátil se za čtrnáct dní, takže to zase tak dlouho netrvalo. Byl trochu pohublý, ale ne moc. Snažil se chovat jako jindy, výraz měl trochu nejistý, přihlouple se usmíval jako někdo, kdo si myslí, že se mu podařilo něco zařídit, ale kdo si není ještě úplně jistý, zda o tom budou ti druzí také přesvědčeni.

„Ó Václave! Jsme tak rádi, že ses vrátil,“ zajíkala se matka samou radostí. Vrhla se mu kolem krku a po tvářích se jí koulely slzy.

„Trudi, já jsem na vás tak myslel!“

„Já vím, já vím. Muselo to být hrozné.“

„To víš, každý musíme přinášet oběti.“

„A jakou konkrétní oběť jste přinesl vy, pane Vencl?“ Nevtíravě jsem se vmísil do konverzace s milým úsměvem na tváři. Aspoň jsem si to myslel, ale ten úsměv byl všechno jiné než milý.

„Proč mi pořád vykáš, Pavle?“ otočil se ke mně Vencl. „Tam mi řekli, že když jsi volal, představil ses jako syn.“

„Něco jsem přece říct musel, když jsem chtěl od nich informace. Měl jsem říct, že jsem spolubydlící? Tak co jste jim nabídnul?“

„Co bych jim měl nabízet? Prostě mě vyslechli a pustili,“ moc se snažil, aby to bylo přesvědčivé, ale nebylo. Byl mizerný herec a já jsem se divil, jak mohl být tenhle člověk špionem. I když on jím vlastně nebyl. Byl jen taková kancelářská myšička, vyhodnocoval jen fakta, která se k němu sbíhala z různých míst. A tak toho věděl asi víc než normální špion. To jsem o něm věděl. Ne, že by mi to řekl sám, byl přece nositelem státního tajemství. Ale svěřil se matce, protože ji velmi miloval a udělal by zřejmě všechno, aby před ní vypadal jako chlap, i když to bylo zbytečné, ona ho milovala i tak, a ona to zase vyslepičila mně, protože si myslela, že v mých očích stoupne jeho prestiž, ale nestoupla a výsledek byl ten, že bylo státní tajemství vyzrazeno úplně zbytečně.

„A ostatní také pustili?“ zeptal jsem se.

„To nevím, ani jsem po tom nepátral. Byl jsem rád, že jsem mohl jít. Ale jak vidím, ty bys byl radši, kdybych tam zůstal.“

„Ale ne, řekl jsem matce, že se určitě vrátíte.“

„To je pravda,“ chytila se matka udičky s radostí, že může potvrdit, že to s mojí náklonností k němu není zase tak špatné. Ale s pozvolným pochopením mých slov se jí radost z obličeje zase vytratila.

„Že se vrátíte, ale že to bude chtít maličkost. Abyste pro změnu kopal zase za ten druhý mančaft. Je to tak?“

„Nic takového!“ vykřikl skoro bojovně. Budu jenom dál chodit do úřadu a dělat svoji práci. Co je na tom tak zlého?“

„A jak se bude ten úřad jmenovat?“

„To jsem se měl nechat zabít?“ vyjekl na mě, oči vyvalené a spodní ret se mu třásl. Asi ho trochu přimáčkli. Udělal přece všechno, aby se mohl vrátit do tohoto útulného bytečku, kde nad dřezem visela vyšívaná dečka s nápisem Věrné naše milování, a já mu to takhle necitelně zkazil. Matka začala opět vzlykat a mne tahle scéna přestávala bavit.

„To jsem přece neřekl,“ začal jsem couvat a už jsem neměl chuť se dál o tom bavit. Ale věděl jsem, že bych si to stejně neodpustil, a takhle jsme to měli aspoň za sebou. Vzal jsem bundu a vypadl ven. Bylo mi nějak divně – z nás všech.

Seběhl jsem pár ulic z Vinohrad a byl jsem na Žižkově. Ta čtvrť mi byla tak nějak bližší, i když se nedá říct, že bych se jinde cítil špatně. Měl jsem dar zapadnout skoro do jakéhokoliv prostředí, ale tady jsem chodil do obecné školy, tady jsme bydleli s matkou v jednom z mnohých pavlačových domů v bytě sestávajícího ze dvou nudlí, když nás opustil náš revolucionářský otec, kterého si ani nepamatuji, v bytě, který si byl podobný jako vejce vejci s mnoha jinými ubohými kutlochy. Tady jsem vykouřil svoji první cigaretu. A tady na půdě domu, kde bydlel Pepa Ryneš, jsem poprvé vykonal tak dlouho toužebně očekávaný pohlavní akt.

Stalo se to na staré olepené a zaprášené matraci, která k tomuto účelu posloužila již určitě mnohokrát předtím. Je pravda, že těsně předtím, než k tomuto úkonu došlo, stoupala moje nervozita úměrně důležitosti kroku, který byl přede mnou. Ale Božka Šutová se chovala profesionálně, tak jak se slušelo na někoho, kdo to ve svých čtrnácti letech dělal údajně už třikrát. I my jsme byli tři, s ní čtyři. Jenže já, jako nejmladší, i když jen o rok, přišel na řadu poslední. „Aspoň budeš vědět, jak se to správně dělá, ty troubo,“ pronesl světácky Pepa Ryneš a stáhl si kalhoty i s trenýrkami ke kotníkům. Tehdy jsem neměl ještě žádné zkušenosti, ale ani tak jsem si nebyl jistý, že je to přesně to, co jsem si ve své bujné fantazii představoval. Pepa byl hotový ani ne za minutu a s výrazem světáka uvolnil místo Vojtovi Stropnickému, který mimochodem nepředvedl výkon o nic lepší, jen víc hekal, konec konců jisté stony vydávala i Božka Šutová, ovšem nedalo se určit, zdali to byly zvuky slasti, či bolesti. Nicméně, toto Erosovo představení ve mně navodilo takovou dávku vzrušení a touhy, že kopeček pod mým poklopcem utěšeně rostl. Byl jsem si jistý, že nezklamu.

Božka zůstala ležet na zádech a ani se nesnažila mezi jednotlivými úkony zakrýt to zakázané místo. „Tak se ukaž, ty pakoni,“ vybídl mě Pepa Ryneš. Jestli myslel, že mne znejistí, přepočítal se. Přestože se na mne všichni dívali, stáhl jsem si kalhoty jako přede mnou oba kamarádi a přistoupil jsem k úkonu. Božka se dívala dokonce s ještě větším zájmem než Pepa s Vojtou, takovým zvláštním pohledem, který jsem dříve ještě nezaznamenal. Je pravda, že za tři roky se z ní stala vyhledávaná šlapka, která šla za dvacku skoro s každým. Taky je pravda, že Šutovi byli opravdu chudí a každá koruna do domácnosti byla dobrá. Tehdy to však bylo ještě pěkné děvče a mně, když jsem našel to správné místo pod Venušiným pahorkem a zabořil se do něho, projela tělem taková slast, jakou jsem doposud nepoznal. Provedl jsem pár chaotických pohybů a cítil jsem, že je po všem. Celý akt trval sotva dvacet vteřin. Přesto jsem se cítil nevýslovně blaženě, a když jsem potom šel po ulici a potkával chlapy v čepicích, kloboucích a s aktovkami v podpaží a bandaskami v rukou, připadal jsem si najednou jako jeden z nich. Náhle jsem se s nimi cítil spojen jakýmsi neviditelným poutem sounáležitosti. Můj pocit radosti mi několik týdnů potom kalila jen jedna obava, a to, jestli jsem náhodou při svém mimořádném výkonu nepřivedl Božku do jiného stavu.

A ještě jedna věc mě sem táhla. A to byl BC Žižkov. Byl jsem jeho členem a to BC znamenalo boxing club. Celý boxing club sestával z boudy napůl zděné a napůl dřevěné. Z pár přístavků, které byly většinou už jenom dřevěné. Do střech boudy, jak jsme celé tělocvičně familiérně říkali, teklo, v létě tu bylo horko k padnutí a v zimě jak na Sibiři. Náš trenér, dědek Feld, říkal, že je to dobré, protože když je horko, shodíme nějaké sádlo, a když je zima, trénujeme s větším nasazením, protože jinak bychom mohli zmrznout třeba při bušení do pytle.

Pamětníci říkali, že býval dědek výborný boxer a že mohl být šampionem. Ale že svůj talent utopil v hospodě U Vaňků, která byla hned za rohem, a v mnoha dalších hospodách. Taky byl zavřený, protože zmlátil milence své ženy, který pak byl týden v komatu. Když se probral, zjistilo se, že při tom týdenním putování údolím nicoty ztratil půlku rozumu, a že už nikdy nebude takový jako dřív. Feldova žena opustila samozřejmě milence i Felda a těsně předtím, než Felda pustili z basy, se odstěhovala z Prahy, aby jí Feld nenatrhnul šamotku. I když to musí být teď už pěkně stará větev, ještě se nevrátila zpátky. Třeba je už mrtvá a třeba se Felda ještě bojí. Jenže on by se na ni stejně vykašlal.

Naše slavná bouda je přilepená jednou stěnou k třípatrové textilce, kde pracuje ve dvou směnách šedesát ženských, více či méně žádoucích. Většinou méně. Ale přesto se tam najde pár žádoucích. Jsou tam mladá děvčata, se kterýma občas vyrazíme do dupárny Peklo, je tam i pár vdoviček, které by za to stály, a některým by určitě nevadilo, že má Feld uši jako karfiol a hubu jako trhací kalendář. Jenže on na všechny kašle. Ani nevím, co vlastně dělá, když není v boudě.

Jsou asi tři hodiny odpoledne, když vklouznu k Vaňkům. Hospoda je poloprázdná, až večer to tu bude hučet. I když po tom, co nás obsadili naši mocní sousedé, to není také příliš slavné. Lidé se učí dávat si pozor na hubu a pár těch, co se učilo pomalu, už zmizelo. Nezbývá proto, než být opatrný, a to hodně lidí v hospodě nedokáže, a tak zůstanou raději doma a pošlou děti pro pivo se džbánem. Nakonec se zákonitě zhádají s vlastní ženou, protože ona není vhodný partner pro politické diskuse, a pokud ženu nemají, seřvou psa. Pokud nemají ani psa, je to průšvih, protože pak si hodí čepici na hlavu, jdou do hospody a tam si pustí hubu na špacír. Ale o tom už jsem vlastně mluvil. Ti rozvážnější si dávají pozor, aby seděli u stolu jenom se svými známými, ale ani to není absolutní jistota, jak se někteří měli možnost později přesvědčit.

U stolu, ke kterému jsem zamířil, seděli akorát Pepa Ryneš, Vojta Stropnický a s nimi ještě nějaký Robert Messy, který taky boxoval za náš klub a byl dost dobrý. Naše vzájemná střetnutí dopadala tak půl na půl, čímž vlastně takto skromně naznačuji, že já jsem vlastně taky dost dobrý. Nikdy toho moc nenamluvil, vlastně nemluvil skoro vůbec, měl černé vlasy a hluboké oči, byl vysoký a šlachovitý, neměl takovou tu typickou postavu boxera, spíš by ho člověk odhadoval na atleta, do hospody chodil málo, a když, tak se většinou debaty nezúčastnil, spíš jen seděl a díval se. Něčím mě přitahoval, ale nepodařilo se mi objevit čím. Nikdy jsme se nesblížili a neznal jsem nikoho, aspoň ne z mého okolí, komu by se to podařilo.

Přisedl jsem k nim a starej Kracík, platfusácký číšník, mi přinesl pivo. Dal jsem si dlouhého hlta, měl jsem žízeň, přestože byla venku zima. Byla to taková žízeň ze zimy, někdy stejně naléhavá jako z horka.

„Tak co je novýho, Pavlínku študovanej?“ otázal se Pepa a tvářil se při tom jako jelito. Někdy mi tak říkal, když mě chtěl naštvat.

„Hovno,“ odvětil jsem lakonicky.

„To je ale hulvát – študovanej. A na takovýhle lidi my dřeme. To kdyby císař Karel věděl, že budou študovat takovýhle vulgaristi (bylo až kupodivu, kde k takovému výrazu přišel), tak tu svoji školu ani nezakládal.“

„Můžeš mu to říct, až s ním budeš, určitě ho rozbrečíš. Á propos!Víš, že mě udivuješ, Pepouši (tohle pojmenování nesnášel zase on), že vůbec víš, že nějakej Kaiser Karel existoval.“

„Hele, nech si ty germanismy, ty skopčáku jeden.“

Messy zvedl obočí. Zdálo se, jako by se probudil a teprve teď se začal zajímat o debatu.

„To jsi nevěděl?“ neodbočil Pepa od tématu. „Babičku a dědu má ve Vídni – to bys čuměl, když občas přijedou. Babka tyroláckej klobouček s protěží, dědek bílý podkolenky, to bylo u Venclů vždycky nějakýho jódlování.“

Neodporoval jsem mu, žvanilovi, ani to neočekával. Byla to stará hra, kterou jsme hráli léta. A stejně ten žvanil neměl pravdu – aspoň ne ve všem. Babička byla sice Rakušačka a nosila klobouk s protěží, ale děda na sobě neměl nikdy bílé podkolenky, byl český polír od zedníků a ve Vídni se prostě oženil. A doma jsme nikdy nejódlovali.

„Už toho nech, ty blbče,“ okřikl Vojta Stropnický Pepu. „Chtěli jsme mluvit o něčem jiným.“

Najednou byli všichni vážní, nastalo ticho a zdálo se, jako by každý z nich čekal, že začne ten druhý.

Ticho se prodlužovalo a situace začala být trapná. „Chcete spáchat atentát na Ádu?“ Pronesl jsem zbytečně nahlas.

„Jsi se zbláznil?“ Okřikl mě Vojta. „Dneska nevíš, kdo tě poslouchá.“

„Jo, támhle sedí pokrejvač Bílek, pohodný Macoun, stará kurva Běta, ale ta už toho ve svým životě vyslechla…“

„Tak dost,“ promluvil konečně také Messy. „Chtěli jsme se tě zeptat, jestli bys za určitých okolností…“

Tak už je to tady. Nemusel to ani dopovědět. Konspirace. Ti blázni jsou pevně rozhodnuti začít s nějakou odbojovou činností a možná, že už začali. To svaté nadšení, ta nedočkavost, která najednou vyzařuje z Vojty a Pepy (Robert zůstával dál nečitelný), nemůže být nic jiného.

„Ne,“ řekl jsem ne příliš důrazně, ale srozumitelně.

„Jak to ne?“ vyvalil na mě oči Pepa. „Vždyť nevíš, o co jde.“

„Říkám vám to raději dřív, než mi sdělíte něco, co byste nechtěli, abych věděl potom, až bych vám na konci řekl ne.“

„Vždyť nevíš, o čem chceme mluvit!“ vyjel na mne Pepa podrážděně.

„Jak dlouho se známe, synku? Vždyť já budu vědět, kdy se půjdeš vychcat už ve chvíli, kdy ty o tom nezačneš ještě ani uvažovat.“

„Aspoň něco tě na těch školách naučili,“ přidal se Vojta pohrdavě k Pepovi. Jen Messy zůstal nezúčastněný, ostatně jako jindy. „To jsem tedy nečekal,“ dodal Vojta zklamaně.

„Já jo,“ přidal svou úspornou řečí Robert, ale znělo to jen jako konstatování. Pak nastalo dlouhé a trapné ticho.

„Snad abych šel,“ zhodnotil jsem situaci.

„Nemusíš,“ pronesl do stolu Vojta, „ale bylo by to asi lepší.“

A tak jsem se zvedl a vypadl na ulici. Bylo mi divně. Vlastně to bylo poprvé, co jsem se takhle rozešel se svými nejbližšími přáteli. Kolikrát jsme si předtím dali po hubě, ale vždycky jsme věděli, že se mezi námi nic nemění a druhý den se zase sejdeme na plácku mezi klempírnou a sběrnou starého železa, papíru, hadrů a kostí a budeme zase kopat do míče. Ale teď to bylo jiné, úplně jiné. Ale já jsem věděl, že pokud bych se měl rozhodovat znovu, rozhodl bych se úplně stejně. Měl jsem poněkud jiné plány, pokud se o plánech vůbec dalo mluvit, a neměl jsem vůbec chuť nechat se sebrat za to, že budu někde po nocích čmárat pamflety vápnem na zdi anebo v tom lepším případě sypat vlakům do ložisek kol písek. I když tehdy se vlastně ještě nesypalo. To až poněkud později. A taky jsem neměl rád, když mi někdo chtěl organizovat život.

II.

Večer jsem se vykoupal, oholil, vzal si bílou košili a kravatu, společenský oblek, zimník (ještě bylo pořád chladno – hlavně k ránu), bílou šálu a klobouk. Matka, přestože věděla, že je to zbytečné, se neubránila komentáři. Zpoza jejích zad na mne spiklenecky pomrkával Vencl. Byl to, když se to tak vezme, docela hodný člověk. Ale nahlas se mne podpořit neodvážil. Kromě toho, že byl hodný, byl taky posera.

Naskočil jsem na tramvaj mezi zastávkami, při troše praxe se to dalo, a vysloužil jsem si za to káravý pohled průvodčího. Odzbrojil jsem ho úsměvem, i to jsem uměl, když jsem chtěl. Tramvaj sjížděla z kopce a bylo slyšet kovové skřípění brzd. Projeli jsme pod železničním viaduktem a blížili se do centra. Ve voze jelo jen pár lidí, trochu jsem si je prohlížel. Dělal jsem to vždycky, když jsem neměl co na práci. Bylo dobré nelelkovat a využít čas. Snažil jsem se odhadovat lidi – jen tak. A když jsem se potom s některým z nich náhodou setkal, zjišťoval jsem, o kolik jsem se v úsudku zmýlil. Byla to dobrá průprava a vůbec ne nezábavná. A nejen pro místo, kam jsem zrovna teď jel. I na studiích byla výhra znát dobře profesora. K tomu, abych celkem bez problémů proplouval zkouškami, mi stačily mnohem menší vědomosti, než byl běžný průměr. Tam, kde jsem nebyl zrovna silný v kramflecích, uchýlil jsem se k určitému druhu myšlenkové prostituce, pokusil se zatáhnout zkoušejícího do debaty a pokud se mi to podařilo, nebylo už problémem odpovědět z větší části tak, jak se ode mne očekávalo.

Vystoupil jsem na Smíchově a dům, ke kterému jsem směřoval, byl jen dva bloky od zastávky tramvaje. Bylo sychravo, a tak jsem podvědomě natáhl kroky. Za chvíli jsem stál před starou zchátralou vilou, stojící uprostřed neupravené zahrady a obklíčené vysokými zdmi továrních a skladovacích budov. Původní majitel v ní už dávno nebydlel. Buď zkrachoval a oběsil se, nebo si vedl tak dobře, že se mohl odstěhovat dál od místa, kde rachotily stroje a padal popílek z nedalekých továrních komínů, a teď už má postaveno někde na Barrandově. I teď se zdálo, že je vila prázdná, bez života. Když jsem ale vzal za kliku litěné branky mezi dvěma nakloněnými sloupky stejně nakloněného plotu a vstoupil do zahrady pod klenbu zkroucených rukou psího vína (či co to bylo), vystoupila ze skrytého přístřešku mohutná postava a posvítila mi baterkou do obličeje.

„Á vítám vás, pane doktore. Paní šéfová bude mít radost, až vás uvidí.“

„Zdravím, Františku, jak jde život?“

„Ale jo, zatím. Ale co bude dál, ví Bůh a Adolf.“

V tomhle domě mi říkali pane doktore, přestože jsem jím nebyl. Ale nebyl jsem sám, kdo byl takto potrefený. Tituly se to tady jen hemžilo. Každý byl někým a mnohdy úplně jiným, než ve skutečnosti byl.

U dveří do vily jsem musel zazvonit, a když cvakla západka a dveře se otevřely, přivítal mne další František. Všem portýrům se totiž říkalo Františku. K druhým dveřím, které byly o deset stupňů výš, vedla omšelá, ač široká chodba, osvětlená snad pětiwattovou žárovkou. Další dveře už nebyly zamčené a ten, kdo se za ně dostal, se najednou ocitl v jiném světě. Světě křišťálových lustrů, sametu a zelených palem. Prostor byl vyplněn lidmi se zlatými prsteny a zlatými zuby, vůní drahého tabáku a těžkých parfémů. U stolků seděli lidé různého pohlaví a různého věku, se soustředěnými nebo ležérními výrazy, podle toho, jak jim šla hra, nebo podle toho, jak byli dobrými herci. Ano, nacházel jsem se v jednom z nejexkluzivnějších hráčských doupat Prahy.

Dalo by se říct, že sem chodily zhruba tři typy lidí. Za prvé ti, co měli peníze a uměli hrát, a těch bylo málo, pak ti, co měli peníze a hrát neuměli a chodili sem pro potěšení ze hry a také proto, že své peníze prostě museli nějak utratit, i když s výhrou samozřejmě počítali, a za třetí sem chodili ti, co peníze neměli, ale hrát uměli. Ti si sem chodili prostě vydělat. A mezi ně jsem patřil i já.

Nikdy jsem nezačal hrát okamžitě, ale při každém svém antré jsem nejdříve uplatnil svůj pozorovací talent a prozkoumal skladbu osazenstva. Zkontroloval staré tváře a důkladně prostudoval nové. U nich jsem se pozastavil samozřejmě déle a pozoroval jsem jejich hru. Někdy mi to trvalo hodinu i dvě, než jsem si vybral vhodný stolek, ke kterému bych mohl přisednout. U takového stolku musela být nejméně polovina hejlů, kteří by se dali oškubat. Neměl jsem dostatečný vstupní kapitál na to, abych si mohl dovolit čekat, až se karta obrátí. U části stolků seděli profesionální hráči herny a těm jsem se vyhýbal. Vyhledával jsem volnou společnost, kde jsem potom zkoušel svoje štěstí. Později mne majitelka dost často sama nasazovala k vybraným stolům, čímž mi ušetřila práci s vybíráním, ovšem v tom případě jsem musel kromě vstupního poplatku za hru zaplatit ještě procenta z výhry.

Kromě stolků v přízemí byl ještě v suterénu kulečníkový sál, kde jsem občas také hrával, ale spíše jen pro radost než pro výhru samou. Neměl jsem v rukou tu správnou jemnost pro pomazlení se s tágem, zřejmě jsem ji ztratil v ringu při mlácení do lidí, kteří mi nikdy nic neudělali, anebo jsem ji prostě nikdy neměl. Spíše jsem se díval na hru a sázel na hráče, což bylo neméně vzrušující.

V prvním patře byly salonky, kde hrávaly uzavřené společnosti. Tam jsem se dostal jen občas, to když požádali paní majitelku, aby sehnala někoho na doplnění.

Hrálo se tu všechno možné. Ferbl, preferanc, gotes, poker, skat, ale i oko a jiné rychlé hry. Nikdy se tu však nehrály například hromádky. Host neměl odcházet s pocitem, že byl jen sprostě oškubán. Na to si madam potrpěla.

„Vyhlížíte budoucí oběti, pane doktore?“ Stála najednou přede mnou, ani jsem si nevšiml, kde se vzala.

„Tak nějak, madam Miou,“ odpověděl jsem s úsměvem a políbil nataženou ruku té udržované pětačtyřicátnici, která byla opravdu výraznou osobností. „A jak to dneska jde?“

„Vždyť sám vidíte. Všichni hrají, jako by tu měli být dnes naposledy.“

„Třeba jsou.“

„Nestrašte,“ otřásla se, jako by na ni sáhla smrt.

„Ještě o vás neví?“

„Myslíte Němce?“

„Hm.“

„Ne, neví. Ale nejsem tak naivní, abych nevěděla, že je to jen otázka času. Taková věc se neutají. Věděly o nás i naše orgány, ale těm jsem platila.“

„Tak zaplatíte i těmhle.“

Podívala se na mne pátravě, než odpověděla. Tak jako já jsem měl přečtených hodně lidí z tohohle domu, tak ona nás měla přečtené všechny. „Když budou chtít, tak zaplatím. Ale třeba to tu zavřou a třeba to zavřou i se mnou. Kdo ví.“

„A neuvažovala jste o tom to tu zabalit, sebrat co máte a zmizet? A začít někde jinde, kde nejsou?“

„Samozřejmě,“ odpověděla poněkud chvatně, jako by se styděla za to, co říká. „Ale jsem zvyklá na tenhle dům, na tohle město, na tuhle zemi. Hloupé, co?“

„Poněkud. Nečekal bych tolik sentimentu zrovna….“

„Jen to dopovězte. Od někoho jako jsem já. A vy neodjedete? Vy byste se, pane doktore, ve světě určitě neztratil.“

„Zatím nemám důvod. Zbývá mi pár týdnů k dokončení studií. Abych se při tom – pane doktore – nemusel vždycky podívat přes rameno, není-li tak vlastně oslovován někdo, kdo stojí za mnou. A pak se uvidí, co bude. Zatím mne nikdo nevraždí.“

„Tak dobrá, necháme toho. Vy jste sem nepřišel rozebírat politickou situaci s dámou pochybné existence,“ její hlas byl opět neosobní a plný profesionality, „ale zkusit štěstí. I když vy sem vlastně štěstí zkoušet nechodíte, ale chodíte sem,“ tady trochu zadrhla v řeči a v očích se jí objevily ohníčky, „prostě obrat svoje bližní, i když ve vší počestnosti. Budete hledat dál, nebo vás mám někam posadit?“

„Ne, nebudu hledat. Nemám na to dnes tu správnou náladu, potřebuji peníze,“ řekl jsem spisovně, protože o prachách se tady nikdy nemluvilo.

Posadila mne ke stolku se třemi hráči, vlastně tam byly osoby čtyři, ale ta čtvrtá byla očividně dost blbá kysličníková blondýna s dlouhou špičkou v namalované hubě. Také byla dost hlučná, ale to mi nevadilo, neseděla za mnou, ale za jedním z těch dvou troubů, které jsem hodlal obrat. Bude ho rozptylovat a to mi vyhovovalo. Divil jsem se, jak si někdo může vzít ke kartám takové stvoření. Třetí aktér byl profík jako já, asi o dvacet let starší, ale ne tak dobrý. Jindy bych to hrál na všechny, ale dnes jsem nebyl správně roztopený a brzy jsem se s tím třetím posunky, gesty a mimikou obličeje domluvil, že to budeme spolu hrát na ty dva. On moji nabídku, zdálo se, s ulehčením, přivítal a hra tedy začala. Naši společníci si nevšimli ničeho a ani si neuvědomili, že nám přišli vlastně odevzdat jen svoje peníze. Půlnoc se přehoupla jako vlna pod jezem u Národního divadla a s blížícím se ránem se pomalu přesouval obsah jejich kapes na naši stranu stolu. Načal jsem už druhou krabičku cigaret a vypil už nepočítanou koňakovku hnědé tekutiny. Záměrně říkám tekutiny a ne koňaku, protože obsahem nebylo nic jiného než obyčejný čaj, jak bylo s personálem už dávno dohodnuto. Nikdy jsem při kartách nepil alkohol.

Při pohledu na hodinky jsem konstatoval, že už musí svítat. V hale však po denním svitu nebylo ani potuchy, dokonale se o to postaraly černé rolety zavěšené ve všech oknech. Čím dál víc hracích stolků zůstávalo prázdných, návštěvníci pomalu opouštěli bojiště, s více či méně spokojenými obličeji. To podle toho, jak se komu přesunuly peníze z kapes a opačně. I my jsme dohrávali, nebylo už v podstatě o co hrát. Kysličníkovka už zmlkla a teď seděla s hlavou zvrácenou dozadu ve své židli a občas byl slyšet náznak zachrápání.

Nakonec jsem se rozloučil i já s madam Miou a s částí své výhry, malé všimné jsem ještě dal oběma Františkům u vchodu a branky do zahrady.

Bylo sychravé ráno, a kdo se na mne podíval, musel poznat, že jsem nestrávil noc v posteli. Ale štafl taxíků byl asi jen sto metrů pod vilou za rohem na hlavní ulici, a to proto, že madam Miou kladla na diskrétnost hlavní důraz a nestrpěla nějaký přílišný pohyb aut před svými vraty.

Z herny jsem nejel nikdy tramvají – i když jsem někdy prohrál. Vždycky mi zbylo na taxíka. A když ne, tak mne madam Miou pokaždé ochotně založila. Nedělalo dobrý dojem jet hromadnou dopravou společně s lidmi, kteří jdou do práce. Poznali bezpečně, že člověk nejede ke svému soustruhu, ale odjinud – a do postele. Některé věci se nedají prostě směšovat.

Taxikář byl člověk s kulatou tváří a koženou placatkou na hlavě. Byl diskrétní a nevyptával se, i když tihle lidé rádi povídají. Jen ze zdvořilosti se zeptal „jak to šlo?“ a já odpověděl otázkou „a jak vám?“.

„Nic moc. Lidi jsou nějaký zaražený. Ale ještě jezdíme. Povídá se však, že bude benzin na příděl. Jak potom uživím rodinu, to teda nevím.“

Na to jsem neměl co odpovědět a ani jsem neměl chuť. Před domem jsem mu zaplatil a vydal se k našemu bytu. S povděkem jsem ocenil, že jsem na chodbě nepotkal nikoho z nájemníků. Potichu jsem odemkl dveře, ale matka byla na stráži. Ani jsem nic jiného nečekal.

„Pavle, proč to děláš? Máš se u nás špatně?“

„Výborně,“ odpověděl jsem s heroickým úsilím, „a kdyby k tomu byl ještě kotel kafe a míchaná vejce, bylo by to nepřekonatelné.“ Odešla ke sporáku a já do koupelny. Ale abych za sebou zavřel dveře, na to už jsem neměl dost síly, protože jsem věděl, že bude ve svém komentáři pokračovat. A to jsem jí nemohl udělat.

„Vždyť máš dneska zkoušku.“

„Jo, ale až odpoledne.“

„Ale jiní se připravují kolik dní!“

To byla pravda. Ale mě dneska zkoušel profesor Hadinec, který byl velký vlastenec a Sokol. A ve filozofii se dá vlastenectví skloňovat ve všech pádech. Neměl jsem strach, že bych neprošel.

Když jsem vešel do kabinetu, abych složil poslední zkoušku z mnohých více či méně nepříjemných jiných zkoušek předcházejících doktorské obhajobě, až jsem se zhrozil vzezření toho jinak zdravím kypícího člověka. Sokolský stejnokroj, který obvykle, vždy pečlivě vyžehlený, visel v prosklené vitríně, zmizel stejně jako portrét taťky Masaryka, po kterém nezůstal ani světlý obdélník na zdi, jak po sejmutých obrazech bývá zvykem. Na jeho místě visel obraz jiný, konkrétně tisk tetřeva hlušce s jeho favoritkou, majestátně se naparujícího pod stromem oplývajícím bobulovinami. Sám pan profesor vypadal tak, jako by strávil velmi bujnou a nekonečnou noc, z které se doposud nevzpamatoval.

Ukázal mi na židli. „Posaďte se, prosím, pane kolego Vencle.“

To – pane kolego – mi dělalo dobře, musím přiznat, ale to – Vencle – mě štvalo. Ano, jmenoval jsem se Vencl po mém nevlastním otci, protože tomu maniakovi nestačilo, že si vzal mou matku, ještě mne navíc musel ve svém svatém nadšení adoptovat. A to ještě v době, kdy jsem se nemohl díky svému věku účinně bránit.

Notnou chvíli se zdálo, že ani nezačneme, pan profesor si roztěkaně prohrabával svoji šedivou bradku. Občas mu přes rty nevědomky přešla slova zlá doba a neuvěřitelné. Pak se najednou, přímo neočekávaně vrátil ze světa, kam mi dal nahlédnout jen v náznacích, a bez varování se mne zeptal: „Á propos, pane kolego, už jste odevzdal svoji závěrečnou práci?“

Odevzdal jsem hovno, chtělo se mi říct. Moje práce na téma – Mělo polidštění opice na evoluční vývoj kladný vliv, či nikoliv?– byla pouhým torzem, děravou sítí, výkřikem a nebojím se to říci, pouhým blábolem. Konečný termín odevzdání se blížil, a pokud jsem si chtěl zachovat alespoň špetku soudnosti, musel jsem si přiznat, že to prostě nestihnu. Čekalo se na zázrak. Už už jsem měl na rtech nějakou pitomou výmluvu, ale v poslední chvíli mne osvítil Duch svatý. „Mám to, pane profesore, samozřejmě hotové, ale využívám posledních dnů ještě k prohloubení a vycizelování některých úvah.“

„Anó?“ Jeho zájem najednou vzrostl, protože bylo všeobecně známo, že jsem nepatřil mezi nejpilnější studenty, ba právě naopak. „A na jaké téma jste se zaměřil, prosím, mohu-li se zeptat?“

„Téma je prosté: Je legitimní, po stránce morální, aby se slabší, ať jedinec, či stát, bránil silnějšímu?“

„Bože, Bože!“ zasténal Hadinec. „Raději se ani neptám, k jakým závěrům jste došel. Vážený mladý příteli, obávám se, že takovouto práci nebudete moci odevzdat, natož ji obhajovat.“

„To je ale zlé, pane profesore. Já se zase obávám, že nebudu schopen v tak krátkém termínu přijít s prací jinou. Potřebuji nutně ukončit studia. V téhle době… jistě chápete. Matka je v domácnosti, otce sebralo gestapo hned po okupaci a pustili ho před pár dny – v dost zuboženém stavu. Nikdo neví, co bude zítra,“ pronesl jsem poněkud teatrálně a hlavu si složil do dlaně pravé ruky. Mezi prsty jsem pozoroval všelikerá hnutí v Hadincově obličeji.

„Jistě, jistě,“ mumlal si nepřítomně ten starý trouba. „Tak on byl na g…,“ ani se neodvážil to slovo vyslovit. „Ale něco musíme… Nějaké řešení přeci musí být,“ mumlal si nadále jako ve snách. Pak se zvedl a vytáhl z knihovny objemný sešit vázaný v černých deskách. „Tady, vidíte? Tady si poznamenávám práce, které mne kdy zaujaly. Většinou jsou hodně staré a autoři některých už nejsou mezi živými. Rozumíte mi?“

„Obávám se, že ne, pane profesore.“ Ale rozuměl jsem. Rozuměl jsem velmi dobře. Ryba se zasekla.

„Dám vám potvrzení, abyste si v archivu mohl vyzvednout práci jednoho velmi nadaného studenta, který už bohužel není mezi živými. Pečlivě si ji prostudujte a zbývající čas do odevzdání věnujte pokud možno k vložení svých myšlenek a pokuste se tu práci obohatit. Ale říkám vám rovnou, že to bude těžké, aniž bych se vás přitom chtěl nějak dotknout. Ta práce je téměř dokonalá.“

Když jsme měli tuto záležitost za sebou, věnovali jsme se tomu, kvůli čemu jsem vlastně dnes přišel – zkoušce. Byla na téma: Je legitimní, po stránce morální, aby se slabší…atd., atd. Možná měl Hadinec ve skrytu duše přece jen jisté podezření a chtěl si ověřit, jestli… Jenže tady jsem válel jako skutečný profesionál. Na otázky tohoto typu jsem dokázal odpovědět vždycky. A vždycky tak, jak se ode mne očekávalo. Nakonec mi Hadinec do indexu napsal jako téma zkoušky: Vliv náboženské výchovy na jedince a celek.

„Děkuji vám, pane profesore. Cením si vaší pomoci,“ obrátil jsem se na něj, když už jsem měl kliku dveří v ruce.

„Třeba mi to někdy oplatíte,“ řekl chvatně, jako by chtěl mít už celou záležitost za sebou.

„To bych rád,“ odpověděl jsem vážně a tentokrát jsem to myslel upřímně.

Vyšel jsem na chodbu, a kdybych nebyl člověk, který se umí ovládat, zavýskl bych jako šohaj a vyskočil jako Pepek Vyskoč. Ale nevyskočil jsem, protože jak už jsem řekl, uměl jsem se ovládat a také proto, že na lavici pod oknem seděla Vanda Přibská, jedna z mála studentek, která se rozhodla prokousat filozofií až k nejvyšším metám. A nebylo jí veselo.

„Vandičko, Vandičko, přitiskni mě na tričko. Samozřejmě své,“ zadeklamoval jsem první blbost, která mne právě napadla.

„Jak jsi dopadl?“

„Excelent!“

„To je nechutné. Všichni vědí, že máš filozofii na háku a chodíš sem skoro jenom na zkoušky,“ řekla smutně. Bylo v tom trochu rozhořčení, ale i obdivu.

„A ty?“ zeptal jsem se ze slušnosti. Ale bylo to opravdu jen ze slušnosti. Výsledek byl až příliš čitelný.

„Vyhodil mne.“

„A proč to?“

„Protože se mne nejdřív zeptal, co jsem si připravila k obhajobě, a když jsem mu to řekla, potopil mě.“

„A copak si koťátko připravilo?“

„Nech si to koťátko,“ vyjela podrážděně.

Ale ona opravdu koťátko byla. Přestože droboučká, sotva metr šedesát, její míry byly excelentní – jako moje zkouška. Pevná, kulatá prsa trochu velká do těsného svetříku, jenže těsný být musel, protože pas měla tak útlý, že by jí na něm jinak plandal a to by nebylo rozhodně dobře. Nebyla obdařena dlouhýma nohama – ani nemohla, při svých metr šedesáti. Ale mnohý, podotýkám mnohý – i já, by dal nevím co za to, kdyby mohl tu sukénku nadzvednout a poodhalit je poněkud víc, no v podstatě nejvíc, jak by bylo možné.

„Tak ty jsi rupla,“ řekl jsem rádoby účastně, ale té účasti se mi tam vecpat moc nepodařilo. „Ani svetřík nezapůsobil?“ To už bylo přímo jedovaté.

„Nech si to!“

„A jakou že to děláš vlastně práci?“

Jenom škubla hlavou a dívala se zarytě na žebra radiátoru pod oknem. Štípl jsem ji do zad, kousek napravo pod místem, kde se zapíná podprsenka. Setřásla mě, ale stálo to za to. Co se týkalo otázky, byl jsem trpělivý. Stejně se bude chtít vykecat. Začala za chvíli. „Nejdřív se naštval kvůli tématu, které jsem si vybrala.“ Ale hned se zase odmlčela.

„No tak,“ pobídl jsem ji, teď už trochu zvědavý.

„Láska v dějinách času.“ Vyhrkla překotně, jako by to chtěla už mít za sebou. „A co se týče svetříku, to už byl úplně nepříčetný. „Řval na mne, že není žádný primát z pralesa, aby na něho něco takového působilo.“

Teď už jsem řval také – smíchy. „To jsi ale měla vědět, že jeho zásady jsou opravdové. Vždyť kvůli nim se ani neoženil. A ty na něj jdeš s láskou a svetříkem.“

„Ale vždyť já jsem to tak…“

Nenechal jsem ji domluvit. „V sokolským kroji nebo aspoň baráčnickým jsi měla přijít, a měla jsi zkoušku v kapse. Ale takhle… No nevím, co s tím budu moct ještě udělat.“

„Ty?“ Podívala se na mne nevěřícně. Ale byla v tom jiskřička naděje, asi jako když už nemáte co ztratit, tak se svěříte do rukou třeba eskamotérovi. „A jak bys to…?“

„Já nevím, ale můžeme o tom přemýšlet,“ odpověděl jsem záhadně a už mi to v hlavě šrotovalo jako v kafemlejnku.

„My?“

„No a kdo asi? Já s pedelem nebo se školnicí? Té už se to vůbec netýká. Pro začátek bych navrhoval, abychom se sebrali a šli do lázní, tam se dobře přemýšlí.“

„Ale neblázni, já mám teď akorát náladu na lázně.“

„Jak myslíš, ale pak zkoušky neuděláš,“ odvětil jsem medově.

Po téhle větě se už zlomila definitivně. „Vždyť nemáme plavky.“

„No ne, že ty bys je zrovna potřebovala, ale neboj, oni už nám tam nějaké půjčí.“

A už jsme šli. Zdá se, že kromě dobře završené zkoušky uvidím ještě víc než kotníčky slečny Vandy Přibské.

V lázních nám skutečně plavky půjčili, oboje byly s horním dílem vcelku, Vandě docela padly, ale ty moje na mně visely jako na krávě sedlo a já v nich vypadal jako zápasník Frištenský po těžké nemoci. Ale to mi nevadilo, hlavně že vedle mne byla Vandička. Bazén byl malý, jen patnáct metrů dlouhý a deset široký. Ale dalo se v něm zaplavat a vzhledem k tomu, že jsme tu byli skoro sami, nám stačil. Vanda plavala asi deset minut, ale pak si lehla do plátěného lehátka, přes které si přehodila půjčený ručník. Ale já si dal dobrou půlhodinku, při které jsem střídal různé styly. Nejdřív jsem nestačil s dechem, v poslední době jsem měl dost velké výpadky v tréninku a taky jsem dost kouřil, ale pak jsem se chytil a bylo to docela fajn. Když už jsem zvolnil a plaval pouze na vydýchání, všiml jsem si, že kolem Vandy stojí asi pět mladíků, byli dost drzí – a mluvili německy. Pomalu jsem připlaval k okraji bazénu a začal je pozorovat. Ale nevšimli si mě. Zaslechl jsem, jak jim Vanda odpovídá Ich spreche deutsch nicht. Ale uměla. A to velmi dobře. Chlapci se velmi bavili a zduřelé boule pod jejich plavkami nasvědčovaly tomu, kam se ubírají jejich myšlenky. Ne, že bych se obával, že jí hrozí nějaké nebezpečí, na to byli dost disciplinovaní, ta prasata. Ale uráželi holku, s kterou jsem přišel, a tím uráželi i mě. Vylezl jsem z vody, postavil se za jejich záda a zařval: „Achtung!“

Rázem bylo po zábavě a teď na mě všichni civěli. Jen s tím rozdílem, že oni stáli v předpisovém pozoru, čímž se jejich boule pod plavkami ještě více zvýraznily, a Vanda zůstala ležet v lehátku, snad ještě víc vyděšená než předtím, kdy musela poslouchat jejich oplzlosti.

„Kdo je tady velitelem?“ Řval jsem dál perfektní němčinou.

„Já,“ ozval se jeden z nich.

„Co je to já! Vaše jméno a hodnost!?“

„Svobodník Lutz! Pane…“

„Untersturmführer Mencke. Co to mělo znamenat!? Chováte se jako prasata a děláte hanbu německé armádě. Z jaké jste jednotky?“

„Čtvrtý zásobovací prapor.“

Než jsem se stačil rozeřvat, opakoval svobodník znovu: „Čtvrtý zásobovací prapor, Herr Untersturmführer!“

„To už je lepší. Váš nejbližší nadřízený?“

„Oberleutenant Karasek, Herr Untersturmführer!“

„Hezké jméno, takové ryze německé. Zřejmě je na vás slabý, ten váš Oberleutenant.“

„Ne, prosím, Herr…“

„Držte hubu! Neptal jsem se na váš názor. A teď se spakujete a okamžitě se vrátíte k vaší jednotce. A až do zítřka budete srát strachy, jestli vás nahlásím nebo ne, tomu vašemu Herr Karasekovi. Bude to záležet na tom, jak se vydaří dnešní den. Chápete, vy idioti!“

„Jawohl!“ pokusil se chovat vojensky svobodník. Ostatní ani nepípli.

„Abtreten!“

Vypadli a já si musel taky sednout. Po opadnutí hladiny adrenalinu se dostavuje kocovina z vítězství. I na mne toho bylo poněkud moc. Ale nebylo to v životě poprvé, a tak jsem se rychle oklepal.

Jen Vanda na mne koukala stále stejně vytřeštěně, jako když tu byli ti vojáci. Pak vykoktala: „Pavle, ty jsi, ty…?“

„Ale hovno jsem. Promiň. V plavkách vypadá voják stejně jako generál. Prostě jsem to zkusil, to je všechno.“

„Pojď pryč, Pavle, já mám strach.“

A tak jsme se zvedli, pohoda byla stejně v háji. Vyšli jsme z lázní a o pár bloků dál jsem zatáhl Vandu do malé kavárny. Sice se bránila, ale na moje slova: potřebuješ něco ostřejšího, uznala moji pravdu.

Když se po druhé brandy trochu vzpamatovala, nesměle mi připomněla: „A tu zkoušku, jak jsi slíbil…“

„Koukám, že ti je už dobře. Neboj, zařídím to. Zítra zajdu za Hadincem.“

„A co za to budeš chtít?“ zakníkala, že jsem jí sotva rozuměl.

„Tvoji nesmrtelnou duši, přece.“

„Nežertuj.“

„Původně jsem se chtěl s tebou vyspat, šla bys?“

„Jo,“ odpověděla sotva slyšitelně.

„Víš, Vandičko, nejsem zvyklý chodit do postele s někým za odměnu. Připadalo by mi to, že si za milování platím. A to jsem nikdy nedělal. Víš, jestli se někdy dostanu tak daleko, že bych si to musel kupovat… Asi bych s tím seknul a dělal si to radši sám. A nečervenej se, to nebylo proti tobě. Jestli někdy přijdeš a dáš mi to jenom proto, že jsem Pavel Vencl, budu neskonale šťastný.“

„Promiň, říkali, že jsi pěkný hajzl.“

„Asi měli pravdu, ale i hajzl může mít svoje zásady, to si pamatuj. Může se ti to v životě hodit.“

„Dneska jsi byl na té plovárně fantastický, i když jsem byla hrůzou bez sebe.“

„Půjdeme,“ zvedl jsem se a nechal číšníkovi na stole přiměřený obnos. A zároveň si nadával do volů, že jsem Vandu nevzal raději do nějakého levného hotýlku a tam jí to neudělal nejméně třikrát.

III.

Vzal jsem si tepláky a kecky a šel si zaběhat na Olšanské hřbitovy. Bylo to příhodné místo se svými širokými uličkami s povrchem z ušlapané šotoliny. Povrch nebyl tak tvrdý jako asfalt nebo dlažba a byl tu klid, zvláště tak hodinu před zavřením bran, kdy tu zůstávali už jen ti nejvytrvalejší truchlící a opozdilci, některé jsem tu už viděl povícekráte, a i oni si na mne, zdá se, zvykli. Nebo mne vůbec nevnímali. Občas jsem se zastavil a jednoduchými cviky se snažil o vydýchání. Cítil jsem, že kondice je v háji, a jestli jsem se chtěl postavit do ringu a nebýt přitom otloukaný jako boxovací pytel, musel jsem se sebou něco udělat. Při druhé půlhodince jsem se už tak nezadýchával a nakonec byla delší, než jsem původně předpokládal. Na věžních hodinách kostelíka jsem uslyšel odbíjet sedmou. Sedl jsem si na jeden z náhrobků, nemusel jsem nikam chvátat, brány už budou stejně zamčené. Přede mnou se tyčila řada hrobek ztrácejících se někde v nekonečnu hřbitova a v přibývající tmě. Některé byly zachovalé a udržované, jiné svědčily o tom, že do jejich dveří už dlouho nikdo nevstoupil a že jsou už jenom svědkem něčeho, co dávno minulo. Leželi v nich lidé nebo aspoň to, co z nich zůstalo, kteří dříve něco znamenali, nebo si to alespoň mysleli, a kteří už nemají a nikdy už nebudou mít vliv na chod událostí příštích. Nedělalo mi velký problém představit si důstojné pány v redingotech, dámy v krinolínách, korpulentní matróny i dívky v rozpuku mládí, nepoznavší, co je to láska, umřevší na chrlení krve nebo na jinou tehdy módní chorobu.

Do prdele. Já jsem vlastně taky žádnou lásku nepoznal. To, co jsem doposud poznal, byl jenom výčet oblých tvarů a zavlhlých trojúhelníků. A vůně různých odstínů pižma – v tom lepším případě. Mnohdy to byl jen nepříjemný pach potu mísící se ještě s něčím, co nedokážu popsat.

Tak dost. Přelezl jsem zídku a seskočil na chodník vedoucí kolem vnější strany hřbitova. V tu chvíli se ozvalo hrozné zaječení a trvalo a trvalo. „Je, je, je, je, né, pane Bože, ještě ne!“ Bába řvala jako smyslů zbavená, a kdyby se tu naskytl náhodný chodec, myslel by si, že jde o znásilnění.

„No tak, teta, jen klid, jen klid,“ snažil jsem se ji uklidnit, ale moje snaha se míjela absolutně účinkem a bába vřískala dál. Byla očividně v šoku, i když si toho nebyla určitě vědoma, natož aby znala význam slova šok. A pak mi to došlo. Ta spravedlivá žena byla totiž určitě přesvědčená o tom, že nadešla její poslední hodinka a že si pro ni přišla zubatá. A tak jsem s ní tedy začal hrát tu hru. „Matko, váš čas ještě nenadešel,“ řekl jsem, ale zřejmě málo přesvědčivě.

„Co, co, co? Ještě né!“ kvílela dál.

Musel jsem tedy přitvrdit. „Buď zticha, ty hloupá ženo,“ pokusil jsem se ji zarazit dunivým hlasem, který jsem vydoloval až někde z paty. Tentokrát se mi to povedlo a tak jsem hned pokračoval. „Ještě tě nemám na seznamu, nemáš se čeho obávat.“

„Nemáš, nemáš, já to věděla. Žiju spravedlivě!“

„Jen nech na hlavě a přestaň pomlouvat sousedky, my o tobě víme všechno.“

„Nepomlouvám, nepomlouvám, jen říkám pravdu. Zvánovcová věší špinavé prádlo a Oukropcová se peleší s tím ajznboňákem. To je všechno pravda, svatá pravda.“

„Nepomlouvej, nebo si to rozmyslím a do svého notýsku tě zapíšu.“

„Bože, né!“

„Neječ, nebo vzbudíš nebožtíky. Ti už by bez tebe neodešli. Tak buď hezky zticha.“

Bába přestala a jen se jí klepala brada.

„Tak teď se seber a běž hezky domů. Budeš ještě dlouho živa.“ Tím jsem skončil a zmizel ve tmě. Každé divadlo má v nejlepším přestat, i když je to jen fraška. A tohle byla, a pořádná. Domů jsem běžel a neustále se řehtal. Možná jsem vytvořil novou sportovní kategorii – řehtající se sportovec.

„Bože, Pavle, kdy ty dostaneš rozum? Podívej se, jak jsi uřícený. Ještě dostaneš zápal plic a ani nedokončíš studia. A proč se tak hloupě směješ?“ přivítala mne matka, když jsem dorazil domů.

„Protože jsem hloupý,“ odpověděl jsem a dál se pochechtával. „A kde máš Vencla?“ zeptal jsem se plný radosti.

„Není to žádný Vencl, ale tvůj otec,“ odpověděla káravě. „A ještě se nevrátil z práce.“

„Koukám, že práce pro führera je mnohem namáhavější než pro taťku Masaryka.“

„Nemluv takhle, nebo se z tebe zblázním.“

„Tak jo,“ přešel jsem k smírnému tónu, „co je k večeři?“

„Zelnice a brambory.“

„Budeme mít taky někdy maso? Jestli nemáš peníze, přidám ti.“

„Já nechci tvoje peníze, když ani nevím, odkud je máš. A kromě toho to není otázka peněz. Maso prostě není. Všechno bude na příděl a ty tvoje peníze ti nebudou nic platné. Ty si prostě myslíš, že všechno zařídíš, ale na tohle jsi krátký i s těmi svými penězi.“

„Chci maso!“

„Nech toho, vlastně ses ani nepochlubil, jak dopadla zkouška.“ Matka žmoulala cíp zástěry, dívala se na mne plna očekávání a já si najednou uvědomil, že celý den nemyslela na nic jiného.

„Bude ze mne pan doktor, neboj se. Ale k čemu mi to teď bude, to opravdu nevím.“

„To není jenom na teď, to bude na celý život, to si uvědom.“

„Tak jo. A co se za celý den ještě stalo?“

„Ale nic.“

„Ale něco se stalo, tak mi to řekni, než rozkoušu to zelí.“

„Byl tu Pepa,“ řekla nakonec neochotně.

„No vidíš, že se přece jenom něco stalo. Co chtěl?“

„Máš přijít do toho vašeho pitomého klubu. Říkal něco o nějakém zápase. Ale Pavle, proč to děláš? Něco tak hloupého, nechat do sebe tlouct, a ještě v tvém postavení, já tě nechápu. A ten Pepa a ostatní, víš, nevidím ráda, když se s nimi stýkáš.“

„Co máš proti Pepovi?“ zeptal jsem se s plnou pusou brambor a v duchu byl rád, že se ozval – po našem posledním hovoru v hospodě U Vaňků.

„Není to prostě společnost pro tebe.“

„Proč?“

„Prostě proto.“

„Že tak najednou. A když jsme neměli co žrát, když nás ten tvůj revolucionář opustil a tys byla bez práce, a Pepova máma mne brala tak dvakrát, třikrát za týden na večeři, abych měl vůbec něco v žaludku, to ti nevadilo. Teď už ti je nepříjemné jenom si na to vzpomenout. Kdy jsi ji naposled viděla? Víš vůbec, jak vypadá? Můžeš se na ni zajít někdy podívat. A tak pěkná ženská to byla. Dej mi ještě zelnici.“ Dál už jsem jedl bez řečí, ta zelnice nebyla vůbec špatná.

Druhý den odpoledne jsem se vypravil do boudy, bylo tam jen pár kluků, kromě dědka, samozřejmě, ten tam byl pořád. Z výkonných bouchačů tam nebyl nikdo, ani Pepík, ani Robert, ti všichni museli bouchat, ale v práci. Měl jsem se svým volnem proti nim velkou výhodu, mohl bych trénovat daleko víc než oni, ale už mě to tak nebralo jako dřív. Najednou jsem nevěděl, jestli mě boxování ještě baví, nechat si pořád roztloukat hubu – jen tak. A taky dřív jsem nemusel tolik trénovat, stačila mi moje kondice. Byl jsem zdravý a mrštný a s trochou tréninku jsem dokázal být na špici. Ještě před pěti lety to byla hračka. Jenže jak přibývaly roky, moji vrstevníci získávali na umu a vytrvalosti a já zůstával stát na místě. S vrozeným talentem už se nedalo vystačit, dědek to samozřejmě věděl, a byl na mě čím dál víc naštvaný. I dneska mi sotva odpověděl na pozdrav a dál si mě nevšímal. Tak to bylo tedy se mnou. Ale pověsit rukavice úplně na hřebík, to se mi taky nechtělo. Měl jsem docela rád tuhle boudu čpící kyselým potem, od slunce zpraženým dřevem a zvířeným prachem šimrajícím v nose.

A tak jsem se do toho tedy dal. Švihadlo, pytel, medicimbál, činky… Žíly jsem měl naběhlé a lil ze mne pot. Dřel jsem asi dvě hodiny a ke konci jsem přestal vnímat čas a okolí. Do boudy se začali trousit borci. Když jsem skončil, byli tu už skoro všichni. Měl jsem dost, sebral jsem z tašky ručník a odebral se do koupelny. Hm, do koupelny. Sestávala ze starého kotle, který věčně tekl, dvou umyvadel a dvou sprch přidělaných na dvou ohnutých trubkách. Kdo se chtěl vykoupat, musel pod kotlem zatopit. A taky jsme museli koupit, nebo jinak sehnat, dříví a pak je nařezat a nasekat.

Osprchoval jsem se, když jsem se předtím namydlil mýdlem na praní. Nemělo smysl nosit sem toaletní – nevydrželo by do příštího tréninku a stejně by tu zase zbylo mýdlo Jelen nebo Helada. Zvykl jsem si, nebo znovu zvykl. Když jsem byl malý, ani jsme jiné mýdlo neměli, pokud jsme měli vůbec jaké.

„To už končíš?“ postavil se mi do cesty dědek. „Ani jsi nebyl v provazech.“

„Dneska toho mám nějak dost. Zítra…“

„Ne, dneska – jestli tu chceš zůstat, to myslím jako vůbec.“

Vadilo mi, když mne někdo do něčeho tlačil a měl jsem chuť mu říct, že jo, že tedy končím. Ale řekl jsem „dobrá“ a znovu se svlékl a natáhl si rukavice. „Kdo?“ zeptal jsem se. Ale nemusel jsem. Věděl jsem, kdo to bude.

„Messy,“ odpověděl dědek a znělo to, jako by se mu z pusy sypaly piliny.

Mezi provazy se proti mně postavil ten člověk s obličejem bez mimiky. „Bude to jen ťukes, nebo natvrdo?“

Byla to hloupost, ale já řekl natvrdo, i když jsem předem věděl, jak to dnes dopadne. Než jsem to domyslel, dostal jsem ránu na bradu a hned druhou na solar. Byl jsem otřesený a v posledním zákmitu sebezáchovy jsem se sbalil aspoň do jakéhosi krytu, abych přečkal první nápor. Pak jsem pomalu začal vracet rány, ale víc jsem jich dostával. Byla to bída a já si uvědomoval, kam jsem se až propadl. S tímhle člověkem jsme byli dříve vyrovnaní. Po patnácti minutách to dědek odpískal. Byl jsem mu vděčný, protože jsem byl naklepaný jak karbanátek.

„Nastoupíš v neděli?“ otázal se Feld a jeho hlas byl bez zájmu. Alespoň tak se mi to zdálo – a to mi vadilo.

„Jo,“ odpověděl jsem, „ale nerad bych šel proti nějakýmu ranaři. Sám jste viděl, jak na tom jsem.“

„Tak to ne, měl jsi tady proti druhým výsadní postavení, přednost v tréninku. Chci, abys to vrátil. Nebo se na to vykašli.“

„Tak dobře, vždyť je to jedno, kdo mi rozbije hubu.“

„Budeš boxovat s Čimperou. Stačí, když vydržíš pět, šest kol. Víc od tebe nechci.“

„Fajn,“ už jsem se nehádal. Čimpera byl řezník, nemyslím jenom v ringu, ale dělal na jatkách a krev mu nevadila. Cizí, ani ta vlastní.

Šel jsem po ulici a byl nasraný. Potřeboval jsem se odreagovat, nejlépe na někom. Na někom, kdo netluče tak dobře jako Messy. Zastavil jsem u první telefonní budky a vytočil číslo venkovské vily Katy Hartové. Zvedl to její muž a já to položil, aniž bych řekl hlásku. Taky jsem nevěděl, co bych si s ním měl povídat. Do prdele, co teď? Mohl jsem sehnat kohokoliv jiného, ale Katy byla tím někým, koho jsem teď na odreagování potřeboval. Zkusil jsem ještě číslo do bytu, který měli na Malé Straně. Byly to jen dvě místnosti, ale s krásným výhledem na Vltavu.

„Haló!“

Byla to Katy, a pokud u sebe nemá jiného milence, mám vyhráno. „Tady je Pavel.“

„Ty hajzle,“ ozvalo se na druhém konci linky, ale znělo to sametově. Věděl jsem, že dneska to bude jízda. „To už tě všechny milenky nechaly, že sis vzpomněl na mě?“

„Ale ty víš, že to tak není. Ale jestli nemáš chuť…“ Začal jsem trochu hrát.

„Nech toho. Ty dobře víš, že ji mám vždycky. Vždycky ještě o něco větší než ty a ty toho zneužíváš. Ale dej si pozor. Jednou se třeba objeví někdo lepší a potom adié.“

„Tak fajn,“ odpověděl jsem netrpělivě, „to budeme řešit, až se objeví. Ale dneska to vyřešíme jak? Půjdeme nejdřív na večeři, a potom…“

„Ne, nejdřív uděláme to potom a k večeři připravím něco doma. A hoď sebou, zdá se mi, že už jsem celá vlhká.“

Věděl jsem, že jsem zavolal to správné číslo. Tahleta Katy věděla, jak člověka správně nabudit. Jel jsem tramvají a v duchu děkoval za módu volných kalhot. Jinak by to muselo být dosti bolestivé a zároveň poněkud obscénní, zvláště v tak těžké době, kdy většina lidí má poněkud jiné starosti. Nakonec jsem si raději sedl – bylo to jistější.

„Ty vypadáš,“ přivítala mě Katy ve dveřích. „Přejel tě parní válec?“

Podíval jsem se v předsíni do zrcadla. Monokl pod okem se začal vybarvovat a spodní ret jsem měl nateklý.

Já tedy vypadám. Trochu neopatrně jsem skousl ret a v ústech jsem znovu ucítil sladkou příchuť krve. Katy mě pozorovala, pak se neznatelně ušklíbla a začala si rozepínat knoflíčky u šatů. To už jsem nevydržel, popadl ji za ramena a zatlačil do obýváku. Padli jsme na gauč, ale ještě v pádu jsem jí stačil vyhrnout spodní část šatů. V kleče jsem jí stáhl kalhotky a ten pohled… tak známý, tolikrát opakovaný… Ne, to se nedalo vydržet. Marně jsem zápolil s různými stahováky a upínáky svých kalhot, ale byl jsem neskutečně pomalý. Pomalu se ke mně otočila a jediným prudkým a krátkým pohybem vyslovila pobídku. Kruci, proč lidé na sobě nosí tolik zbytečností! Konečně, to, co jsem tak zoufale doloval ven, bylo osvobozeno a… už mě nemusela pobízet. Katy jen vydechla a já se ponořil do hlubin podobných Mariánskému příkopu. Na rozdíl od Mariánského příkopu mnohokrát probádaných, ale přesto, přesto znovu… Ještě jsem jí víc vyhrnul šaty a rozepnul podprsenku a uchopil ji za pohupující se ňadra. Cítil jsem, že už to dlouho nevydržím, vznášel jsem se na vlně největší blaženosti a přál si, aby nikdy neskončila. Ale viděl jsem, že se blíží pláž s jemným, ale přesto pískem a já po něm kloužu s koleny od sebe a drhnu v něm slabinami. Zůstal jsem zhroucený s vyvalenými bulvami a potem zalitým čelem. Jen svaly tam, kde jsem předtím drhl po pláži, dál pracovaly a na popud jakýchsi záhadných nervových vjemů se stahovaly a povolovaly, aby ze mne vymačkaly i ty nejposlednější zbytky těch podivných tělních šťáv, kterých si všichni muži tak cení, ale zároveň jimi tak rádi a štědře obdarovávají svoje bližní opačného pohlaví, a někdy dokonce i stejného.

Převalil jsem se na záda a můj obličej se začal pomalu měnit z napjaté grimasy do stavu uvolnění a blaženosti. Napadlo mě, že kdyby nějaký fotograf nafotil vrcholnou fázi takového aktu, mohla by to být velice zajímavá studie. A třeba to už bylo nafoceno, ale nikde se to nedá vystavovat, a tak o tom prostě nevíme. Ale byla by to bomba.

„Co říkáš?“ zeptala se Katy a zároveň mne pošimrala prsty na rádle, kterým jsem před chvílí drhl v písku. Ten pyšný stvol ještě úplně neuvadl, dá se říct, že skoro vůbec, a už do něj opět ten šílený úderník, málokdy spící, začal pumpovat další krev.

„Že bys měla pozvat nějakého fotografa, aby nás při tom vyfotil. Měli bychom po letech co ukazovat vnoučatům.“

„Pane Pavle, vy jste kanec, už vám to někdo řekl?“ zeptala se mazlivě a začala mi třít penis.

„A vy, že jste pěkná mrcha, mladá paní, to už vám taky někdo řekl?“

„Ne, to by si žádný slušný člověk nedovolil a s neslušnýma já se nestýkám.“ Při posledních slovech přese mne přehodila pravou nohu a po krátké přípravě, která trvala jen zlomek času, přirazila ke mně s takovou vehemencí, že jsem měl chvíli obavy o mou stydkou kost. Vyzkoušeli jsme ještě několik pozic, na jejichž konci se mi třásla kolena. Bylo to jako ponoření se do džungle, ale už ne takové jako poprvé, kdy jsem jel slabinami po drsném písku pláže.

„Nebyla by tam tlačenka?“ zeptal jsem se po ukončení všech aktů dost nepoeticky. Když jsem býval s Katy v jejich vile na venkově, servírovala vynikající tmavou tlačenku i jiné uzenářské výrobky. S nějakým vařením se nikdy příliš nevysilovala a já to od ní taky nevyžadoval.

„Jo, můj milý, tady jsme v Praze a taky je válka, pokud jsi si ještě nevšiml. Ale byla by tam výborná tresčí játra v plechovce. S cibulí prý dělají divy.“

„Tak by to měli fasovat zaměstnanci plynáren, ne?“

„Ale jdi, ty ohavo,“ dělala uraženou, ale potichu se pochechtávala.

„Á propos,“ vzpomněl jsem si na něco, co jsem při milování s Katy odsunul do pozadí. „Nevíš, kde by se dalo sehnat maso?“

„Vím, ale je to riskantní.“

„Pro koho?“

„Pro všechny, kdo se kolem takového kšeftu motají.“

„Takže můžeš, nebo ne?“ zeptal jsem se s plnou pusou.

„Zítra se vracím do vily, řeknu řezníkovi, od kterého bereme. Má svoje dodavatele…“

„Stačí, víc mi nemusíš říkat. Ostatně, teď mne napadá, co je vlastně s tvým mužem?“

„Je tam. Má domácí vězení a bez jejich souhlasu se nesmí hnout z místa a musí se pořád hlásit telefonem.“

Vyprsknul jsem. „To je teda výborný. To se musím ukázat častěji, bylo by škoda nevyužít takové oázy bezpečí.“

„Že jsi se neukázal předtím, když byl zadržený a na výsleších, to bylo ještě bezpečnější, nemyslíš?“

„Můj nevlastní otec byl taky zavřený a já musel utěšovat matku.“

„Bůhví koho jsi utěšoval, nejspíš nějakou ze svých naivních spolužaček, na mě to nehraj.“

„Katy, v neděli mám zápas a správně jsem sem neměl ani chodit, sotva stojím na nohou a v neděli to dopadne asi moc špatně.“

„Ty máš vždycky na co se vymluvit, viď, Bobánku.“ To řekla vždycky, když mě chtěla naštvat.

Dál jsem se cpal tresčími játry, když byla tak výživná, seděl rozvalený v křesle, raději se moc nepředkláněl, nechtěl jsem si příliš mačkat své rozmnožovací orgány. Přes sebe jsem měl přehozený župan Katina muže, vpředu rozhalený. Při posledním soustu mi na můj šťavnatý, no na můj stvol, ukápla velká dávka oleje. Koukali jsme na to nikoliv s rozpaky, spíš se zaujetím.

„Utřu ti to,“ řekla Katy a sebrala ze stolu servírovací ubrousek.

„Třeba bys to tam mohla nechat, může se to hodit pro další kolo. Možná…“ Ale už jsem nedomluvil. Uchopila mi ho do ubrousku a začala s ním kroutit, až jsem myslel, že ji plácnu.

Snažil jsem se trénovat, ale věděl jsem, že už to nedohoním. Byl jsem v boudě každý den, v sobotu jsem si však dal oraz, pokud jsem nechtěl, abych se v neděli sesypal po prvním kole. Jen jsem si šel v sobotu odpoledne zaplavat a choval jsem se zdrženlivě, přestože bylo v bazénu pár pěkných kostí. Večer jsem si ještě zaběhal na Olšanech, pak následovala koupel, lehká večeře a postel. V neděli ráno jsem už skoro nejedl. Z domu jsem odešel s vědomím, že si jdu jenom nechat rozbít hubu. Mače se nebudou dnes odehrávat v boudě, ale v tělocvičně Viktorie. Čekala se zřejmě větší návštěva a také víc peněz do naší věčně splasklé kasy. Lidí tam bylo opravdu dost, dokonce jsem koutkem oka, když jsem se škvírou lítaček koukl do sálu, zahlédl pár uniforem v barvě polní šedi a dokonce několik černých. Jen jsem se ještě přesvědčil, nejsou-li v nich náhodou navlečeni ti, co jsem tak razantně vyštval z lázní. To bych se asi, ne asi, ale určitě sebral a vypařil domů. Mohl by si mě dědek klidně vyhodit z klubu. Ale nebyli tam a já jsem se odebral do šaten.

„Ahoj,“ přivítal mě Vojta Stropnický, který sice neboxoval, ale staral se o všechny technické záležitosti klubu, dělal to dobře a všichni mu byli za to vděční. „Jak se cítíš?“

„Na hovno.“

„Bylo hůř, ne?“ Zašklebil se na mě. On byl jediný z těch tří, který po tom památném sezení U Vaňků se mnou prohodil aspoň nějaké slovo. Messy se se mnou nikdy zvlášť nebavil, ostatně s nikým, a Pepa sotva něco zabručel místo pozdravu.

Začalo mi kručet v břiše, možná jsem se měl přece jenom ráno víc nadlábnout. No, teď už je na to pozdě. Až nějakou chytím, mohl bych obrátit kufr na soupeře. Přede mnou šli slabší borci a zatím bylo utkání dva ku třem v náš neprospěch. Pepík a Messy, kteří šli až po mně, se už dávno rozcvičovali, ale já seděl pořád ještě na lavičce. Najednou se Pepík utrhnul a přihopsal ke mně. „Tak se kurva zvedni, za chvíli jdeš na plac.“

„Nestarej se,“ zabručel jsem, ale nakonec jsem se postavil na nohy a začal s rozcvičováním. „A nečum, nebo ti ji natáhnu, ty chůvo.“

Ještě mě stihnul masér a už jsem šel do ringu. Z hlediště se ozvalo pískání a série výkřiků, ani nevím, jestli pro mě nebo proti mně. Bylo mi to jedno. Jediné, co mě zajímalo, byla ta mlátička z jatek. Stál proti mně se sýrovitou kůží, která možná od dětství neviděla slunce, s prasečími očky zasazenými hluboko u kořene nosu a potutelným úsměvem, který jako by dával dopředu vědět, kdo tady bude vítězem. To mě nasralo.

„Ještě se uvidí!“ houknul jsem na něj, dřív než jsem se posadil k provazům do svého rohu. Jen se zašklebil. Dědek do mě něco hučel, jeho hlas byl zase najednou přátelský, ale já ho příliš nevnímal. Snažil jsem se soustředit na tu horu masa v protějším rohu. A pak zazněl gong a první kolo začalo. Asi to nebyl pohledný box, nepouštěl jsem se do žádných velkých aktivit a soustředil se na pořádné krytí a snažil se natahovat čas. Po třetím kole, kdy se mi už třásla kolena, do mě v koutě začal hučet dědek: „Dobrý je to, dobrý. Jen vydrž! Když budeš takhle pokračovat, třeba najdeš skulinku a pošleš ho na zem. To je tvoje jediná šance, protože na body on vede. To je ti doufám jasný.“

To mi tedy jasný bylo. Při čtvrtém a pátém kole to ještě šlo, uhýbal jsem a občas mu nějakou vyťal, ale zřejmě mu to nevadilo. Co chvíli jsem přes zámek rukavic viděl jeho potutelný škleb. V šestém kole jsem utíkal čím dál víc do bezpečí klinče, ale dovolil mi ho málokdy. Koutkem oka jsem zahlédl Felda, jak stojí připravený s ručníkem, aby ho, kdyby bylo třeba, hodil do ringu. Ale dřív zazněl gong.

„Hele, můžeš se na to vysrat,“ říkal chlácholivě při ošetřování mé rozbité huby, „řekl jsem ti pět, šest kol a ty máš za sebou,“ jeho slova zněla jako modlitba.

„Ještě nastoupím,“ slyšel jsem svůj hlas a nejraději bych si za to rozbil hubu, kdybych ji už stejně neměl na hadry.

Ale sedmé kolo mělo rychlý průběh. Ještě asi dvě minuty jsem odrážel rány, ale pak se mi zatmělo před očima a já ztratil vědomí. Jak jsem dopadl na zem, už jsem nevnímal. Když jsem se probral, ležel jsem v šatně a nade mnou se skláněl Vojta Stropnický a pár z těch, co to měli už za sebou. Pepa byl teď určitě v ringu, protože šel po mně, a s ním byl i Feld. Masér měl plné ruce práce s Robertem Messym, který šel jako poslední.

„Jsi dobrej?“ zeptal se starostlivě Vojta.

„To víš, Mámo,“ odpověděl jsem přezdívkou, kterou neměl sice rád, ale už si na ni zvykl.

Konečně jsem se zvedl a osprchoval se. Při pohledu do zrcadla jsem zjistil, že nevypadám vůbec dobře. Messy se rozcvičoval v druhé půlce šatny, poskakoval po parketách a naznačoval svůj stínový boj. Neměl jsem chuť čekat na konec zápasu, a tak jsem se vypravil k východu. Dveře se však otevřely dřív, než jsem k nim došel, a do šatny vbaletil Pepa a za ním dědek. Pepa vyhrál, vždycky byl dobře čitelný.

„Je to fifty fifty,“ hlásil dědek, „teď už je to jen na tobě, Roby. Vyklepneš ho a máme mač v kapse.“

Chtěl jsem se kolem nich protáhnout, ale dědek mě chytil za rukáv. „Nebylo to špatný, Pavle. Na to, že jsi skoro netrénoval a Čimpera je opravdu mlátička.“

„Jo, ale prohrál jsem, tak co.“

„To není pravda, co říkáš,“ dědek se mnou znovu zacloumal a já málem padnul na hubu. „Dělal jsi všechno, na co jsi momentálně měl – a to je důležitý.“

Venku se do mne opřelo slunce a já opravdu myslel, že to se mnou lupne. Ušel jsem pár kroků, a když jsem si všiml, jak se na mne lidi dívají, zalitoval jsem, že jsem si ráno nevzal naše auto. I když je to s benzinem čím dál tím horší, Vencl ho vždycky někde sežene a pár plných kanystrů stojí pořád v naší garáži, i když je to proti požárním předpisům.

Na schodech jsem potkal paní Blumenthalovou a ta přede mnou o schod ustoupila. „Dobrý den,“ pozdravil jsem.

„Dobrý Bože, co se vám stalo, Pavle?“

„Sport, jenom sport.“

„Já myslela, že…“

„Ne, ne!“ rychle jsem zaprotestoval. „Jsem pro ně nezajímavý, paní Blumenthalová,“ ubezpečoval jsem ji. V tomhle jsem byl klidný. Můj způsob života může vadit božské prozřetelnosti, ale ne Němcům… Ale tady jsem se škaredě mýlil. Později jsem měl možnost přesvědčit se o tom, že je zajímá každý. „Já na ně prostě seru, račte prominout, paní Blumenthalová,“ schválně přehnanou obhroublostí jsem se ji snažil pozvednout na duchu. Ale zdálo se, že se mi to nepovedlo. Ustrašeně se začala rozhlížet kolem sebe jako pták, který nemůže vzlétnout. „A co vy, paní Blumenthalová?“ zeptal jsem se jako nemocného ve čtvrtém stadiu rakoviny, kdy otázka je pouhou zdvořilostí, a kdy ani nechcete slyšet odpověď. Kupodivu odpověděla úplně opačně, než jsem čekal.

„Dobře, pane Pavle. Nechávají nás na pokoji. Vždyť jsme přece vždycky žili spořádaně a podle zákonů. A přece stejně nemohou všechny Židy… Víte, kolik nás je? A nic jsme jim přece neudělali… No řekněte, pane Pavle!“

Vzpomínám si, že proti všem svým zásadám nevměšovat se do záležitostí jiných, a tím přenášet automaticky část jejich problému na sebe, jsem ji uchopil za paži a v jakémsi jasnozřivém průhledu do budoucnosti jí sugestivně opakoval: „Odjeďte, paní Blumenthalová, odjeďte, chcete-li se zachránit.“

Její jistota byla pryč a moje ruka povolila. „Už je pozdě, pane Pavle, už je asi pozdě.“

Najednou jsem cítil, že i ona už asi ví, jaké nebezpečí jim hrozí, ale že její předešlá slova měla uklidnit spíše mě. Zvláštní.

„Už je pozdě,“ zopakovala ještě jednou a začala pomalu scházet ze schodů.

„Bože! Co ti to udělali!?“ zasténala matka, když jsem vešel do kuchyně. Ani jsem tentokrát neměl sílu na obvyklé hádky a sesul jsem se ke stolu, na jehož druhém konci seděl Vencl.

„Udělej mi kafe… Velký,“ požádal jsem odevzdaně, věda, že k tomu kafi se mi dostane také spousta řečí, ale to kafe jsem opravdu potřeboval.

„A loupáčky?“

„Můžou být.“

Matka se začala točit kolem plotny a Vencl na mne tiše zíral.

„Co je?“ vyjel jsem na něj po chvíli, kdy mě začal už docela štvát.

„Víš, nikdy bych neřekl, že ty půjdeš někam, kde do sebe necháš tlouct.“

„A co byste teda řekl?“

„Že budeš chodit tam, kde se tomu vyhneš.“

„Jako vy?“ odpověděl jsem s plnými ústy namočeného loupáčku, s ústy, která mě při každém skousnutí bolela.

Jako by se scvrkl a už neodpověděl. Matka za jeho zády jen odmítavě kroutila hlavou. Po kafi jsem si šel lehnout, a než jsem tak učinil, sedl jsem si na pelest postele a čekal, až přijde matka s gázou namočenou do studené vody a ováže mi s ní obličej. Vždycky to pomohlo. A udělala to i dneska a pak mi dala pod hlavu ručník, abych nepromáčel polštář.

Probudil jsem se až večer a první vjem byl, že bolest ustoupila a že mám hrozný hlad. Což bylo dobré znamení. Gáza už byla samozřejmě dávno suchá, a když jsem ji odmotal a podíval se do zrcadla, zjistil jsem, že můžu zase mezi lidi. Nebyla to sice žádná velká sláva, ale někteří lidé vypadali hůř – a to po celý život. Dal jsem si králíka na smetaně, byl skutečně výborný a velkou měrou přispěl ke zlepšení mé nálady. Oblékl jsem se a vyrazil k Vaňkům.

Byli tam, což se dalo čekat. „Můžu přisednout, nebo tu projednáváte věci, které bych neměl slyšet?“

„Přisednout můžeš a ty kecy si nech,“ odpověděl Pepa. „Až budeme něco projednávat, dáme ti včas vědět, abys vypadnul.“

„Teď promluvil vůdce,“ neodpustil jsem si, ale radši jsem měl držet hubu. Pepa se naježil a prudce odsekl: „Můžeš vypadnout hned, s takovýma kecama.“

Ale to už jsem seděl. Vojta byl nesvůj a Messy se jen díval – na mě. „Prej si se snažil,“ řekl nezúčastněně.

„A ty?“ zeptal jsem se bez zájmu. Ale nebylo to úplně bez zájmu.

„Taky.“

„Ale na rozdíl od tebe vyhrál!“ vpálil mi to Pepa.

„Všichni nemůžou bejt tak dobrý, Josef,“ řekl jsem s úsměvem. „Vždycky musí být někdo horší, aby mohli ti lepší vyhrát. To jsi nevěděl, Josef?“

„Neříkej mi Josef, sakra, víš, že to nesnáším.“

„Rozbiješ mi hubu?“ šklebil jsem se mu do obličeje.

„Nerozbije,“ vmísil se do debaty nečekaně Messy, „on dobře ví, že jsi na ulici vždycky lepší. Ale zajímalo by mě, proč jsi vždycky lepší tam, kde neplatí žádná pravidla.“

„To byl teda proslov. Skoro bych ti zatleskal, Messy. Ale tak už to v životě chodí. Co s tím však naděláš?“

„Nic. Ani nechci – tak už to prostě v životě chodí,“ řekl Messy a to byla ten večer skoro jeho poslední slova. Nálada byla pod psa. Nejvíc trpěl Vojta, ten měl rád, když se měli lidi rádi – zvláště kamarádi.

„Příští týden chci vyrazit na venkov pro maso,“ raději jsem začal úplně o něčem jiném. „Připojí se někdo? Beru auto, takže cesta je zadarmo. Každej si zaplatí jenom to, co si koupí. Má někdo zájem?“

Následovalo ticho. Kdybychom neseděli U Vaňků, dalo by se říct, že skoro trapné.

„Že tak riskuješ?“ ozval se nečekaně první Messy.

„To víš, pro kus flákoty…“, přidal se přes filtr pivní pěny Pepa.

„Není to povinný,“ poznamenal jsem nasraně. „Víc místa v autě, víc masa. Zapomeňte, že jsem něco říkal,“ přidal jsem ledabyle.

„Já pojedu,“ promluvil znenadání Vojta.

„Dobrý,“ kývnul jsem k němu. „Takže dva. Fajn.“

„Já pojedu taky.“

„Pepa?“ zašvitořil jsem jízlivě. „Maso, maso, maso?“

„Nech toho, ty vole, máma je špatná a v Praze seženu tak akorát hovno.“

Podíval jsem se na Roberta, ale ten jen zavrtěl hlavou. Takže jsme byli tři – ze čtyř. Úspěch – ne můj, ale masa, ale pod mojí taktovkou.

Katy mi zavolala za dva dny. „Je to zařízené, ale musíš jet ještě dneska.“

„Proč?“ zeptal jsem se zbytečně.

„Proto,“ zněla odpověď.

„No, já jsem si to myslel.“

„Nech toho, Pavle. Kdyby nás někdo poslouchal, myslel by si bůhvíco nepřipravujeme. Je to v Oubicích, tři kilometry od naší vily. Jmenují se Varžinovi a mají třetí statek vpravo od začátku vsi. A budou tě čekat.“

„My budeme tři.“

„No to už je tvoje věc,“ odpovídala Katy netrpělivě, jako by čekala, že jí řeknu ještě něco jiného. Ale já nic takového neřekl.

„Nemám se zastavit, až pojedu nazpátek?“

„Jo zastav, muž bude rád.“

„Tak jo. Zatím!“

„Neblázni, Pavle, to měl být samozřejmě vtip!“

Ale to už jsem pokládal sluchátko do vidlice, varování jsem však samozřejmě slyšel. Vytáhl jsem z garáže érovku a na podruhé se mi podařilo motor nastartovat. Dlouho s ní nikdo nejel, vlastně naposledy já, ten den, co k nám na dlouhodobou návštěvu přišli Němci. Zvuk dvoutaktu nebylo sice nic, co by ladilo uchu, ale bylo to dobré auto a čiperné. Nevěděl jsem, jestli seženu kluky. Oba však byli doma a vzhledem k tomu, že bydleli v jednom domě, jsem se ani moc nenalítal. Jejich matky byly rády, že mě vidí, starej Ryneš ani Stropnický nebyli doma, a tak jsem se ani příliš nezdržel.

Provoz nebyl prakticky žádný, dokonce, ani žádná hlídka cestou nestála. To bylo dobře, protože jsme neměli připravenou ani žádnou pořádnou pohádku, kam vlastně takhle na noc jedeme.

Ve vile Hartových se svítilo, ale jeli jsme dál. Možná že Katy poznala zvuk mého auta, možná že ví, že jsem blízko. Oubice byly vymetené a tiché. Sjíždělo se do nich z kopce a já vypnul motor. Není nic horšího než zvědaví sousedé. Jen psi, ti pitomí vesničtí vořeši začali řvát. Jenže s tím se nedalo nic dělat. Paní Varžinová byla korpulentní selka a její muž byl malý, zamlklý a stále se neklidně ohlížející člověk.

„Bylo nám řečeno, že přijedete sám,“ zastoupila mi cestu selka, když už jsme stáli v průjezdu. Ale předtím pečlivě zastrčila závoru vrat.

„Víc lidí, víc kšeftu,“ odpověděl jsem neuváženě.

„Víc lidí, větší nebezpečí. Víte co, mladý pane? Jeďte raději domů, my nic nemáme, to bylo nedorozumění.“ Sotva to dořekla, jala se nás přistrkovat k vratům.“

„Co je tohle za blbost?“ procitnul Vojta. „Tady dostane asi někdo po hubě.“

„Hele, teta,“ přerušil jsem Vojtu, „nepříjemnosti vám nastanou, jestli nám to maso neprodáte. Taky bysme vás mohli zavřít do chlívku ke koze a vašemu muži dát po hubě a vzít si to maso bez placení. Jsem zvědavej, jestli byste nás šli udat. To jsem fakt zvědavej.“

„Dej jim to a ať vypadnou,“ vmísil se do hovoru bez ohlášení její muž.

„Máš pravdu, táto. Taková městská pakáž! Eště si tu budou otvírat hubu na slušný lidi. My tady z vlasteneckýho citu…“

„A kolik jste si už z toho vlasteneckýho citu přikoupili hektarů?“ zeptal jsem se té baby.

„Co je vám po tom?“ zaječela bába přímo nekonspirativně.

„Takže jo. A to válka ještě pořádně ani nezačala. Když bude dlouhá, to budete bohatý.“

„Jestli nás do tý doby nezavřou, kvůli takovým jako jste vy,“ rozpovídal se najednou Varžina.

„Kvůli takovým jako jsme my a kvůli vaší chamtivosti,“ řekl jsem, když jsme se dozvěděli, co bude to maso stát. Byl to skoro dvojnásobek, než jsme čekali. Já jsem si sice svých zamýšlených deset kilo a jitrnice, jelita a tlačenku stejně vzal a ještě jeden menší balíček k tomu, ale Pepa si vzal jen pět kilo a Vojta tři a nějaké jitrnice. „Půjčím ti,“ nabídl jsem se.

„Seru jim na to,“ odsekl Vojta. „Ať se udáví!“

„Nasazujeme životy!“ zalkala Varžinová.

„Jiní nasazujou taky životy, teta,“ vmísil se do hovoru snad poprvé taky Pepa, „a úplně zadarmo, ale to vás stejně nezajímá, že jo.“

Všichni jsme byli rádi, když jsme měli Oubice za sebou. „Serte na ně,“ načal jsem hovor, když jsme si všichni zapálili. Ještěže byla érovka plná škvír, jinak bychom se v tom malém prostoru asi udusili. „Bude ještě hůř, hoši,“ řekl jsem prorocky, „tohle je jenom začátek.“

„Což ty,“ zahučel Pepa, „ty se o sebe postaráš, Pavlíku.“

„Jdi do hajzlu,“ odvětil jsem, ale neznělo to nepřátelsky. Konec konců, byla to pravda.

Před námi se ze tmy vynořila Hartových vila. Zajel jsem k vratům a vypnul motor.

„Co děláš?“ probral se Vojta.

„Půjdeme na návštěvu,“ odvětil jsem zvesela.

„Já nikam nejdu,“ pokračoval Vojta nakvašeně, Pepa si mě jen prohlížel.

Za oknem se mihnul stín, to znamená, že Katy auto poznala.

„Padejte,“ vystrkal jsem je z auta a shýbl se pro menší z mých dvou balíčků. Ve chvíli, kdy jsem chtěl zazvonit u domovních dveří, se otevřely a za nimi stála Katy. Tiše mě pozorovala a neznatelně kroutila hlavou.

„Vezu výslužku,“ pokusil jsem se o úsměv.

„Ty jsi se zbláznil,“ sykla šeptem.

„Kdo je to?“ ozvalo se z útrob domu. Teď už nás nemohla vyhodit.

„Gestapo!“ odpověděl jsem poněkud neomaleně jejímu muži.

Katy mi chtěla přirazit dveře před nosem, ale zarazil jsem je nohou. „Jen klid,“ naklonil jsem se k ní a pokusil se ji políbit na ucho. Ucukla mi, chvíli ještě držela kliku a dívala se přitom do mé tváře a pak jako by objevila něco, co já sám ještě nevěděl, povolila sevření a pustila nás dál.

Harta jsem nikdy předtím neviděl a představoval jsem si ho jinak. Jako nějakého přihlouplého obtloustlého ministerského úředníčka v pumpkách (Bože, co já to mám pořád s těma pumpkama), který nestačí na ženu, jako je Katy, a ta proto musí spát se mnou. Hart byl vysoký, černovlasý muž s brýlemi, ale s dost výraznou tváří – a nebyl to blbec, z kteréhož důvodu mne napadlo, že možná ví, že mu je žena nevěrná, a už jsem si nebyl sám sebou tak jistý.

„Omlouvám se za hloupý žert, pane Harte, ale vaše žena mi dala tip, kde sehnat maso, a tak jsem si dovolil vám přivézt malou výslužku,“ vyloudil jsem na tváři úsměv a položil na stůl balíček v hnědém papíru.

„To bylo neopatrné, Katy,“ podíval se Hart směrem ke své ženě.

„Ani ne, Karle, tento pán je sice všeho schopný,“ poznamenala poněkud trpce, „ale není to grázl.“

„Tak vidíte,“ přidal jsem se, „a za tyto pány,“ ukázal jsem na svoji suitu, „zase ručím já – stoprocentně. Ale nebudeme rušit. Co jsem vám chtěl předat, máte, a tak tedy… rád jsem vás poznal.“

„Ne, ne. Když jsme tedy všichni tak dobří přátelé, musíte se posadit a dáme si snad aspoň kávu. Prosím, pánové,“ ukázal nám do pohodlných křesel, která jsem tak důvěrně znal. Katy stála jak Lotova žena. „Udělala bys nám prosím tu kávu?“ obrátil se k ní Hart.

Neznatelně kývla hlavou a otočila se ke kuchyni.

„Odnes prosím to maso, Katy,“ zavolal na ni Hart, „ten papír je nasáklý krví.“

Katy se vrátila a sebrala balíček. Můj pohled se na chvíli setkal s Hartovým a já si musel opravit úsudek o ministerských úřednících, přinejmenším úřednících typu Harta.

„Dáte si koňak, pánové?“ zeptal se Hart, a aniž by čekal na odpověď, otevřel likérník. Koňak byl francouzský, jistě ještě z ministerských zásob, a Vojta čuměl na tu krásnou láhev jako na zjevení. Když jsme si přiťukli, nečekal, až se koňak teplem rukou začne odpařovat, natož aby oblažil své čivy rozkoší ze stoupajících výparů, a začal docela hlasitě srkat. I tak se na jeho tváři rozvinul blažený úsměv. Hart se shovívavě usmál, ale jen málo. „Tak vy jste nám přivezli maso, pánové,“ pokračoval v konverzaci, když si zapálil cigaretu. „Víte, že to může být nebezpečné?“

„Šmelit s masem?“ zeptal se Vojta se stále blaženým úsměvem ve tváři.

„To také, ale spíš jsem měl na mysli třeba takovou návštěvu mé osoby. Mám totiž domácí vězení a mohu být sledován.“ Hart nechal svoje slova plynout obývákem a vychutnával jejich účinek. Pepa po mně šlehnul pohledem a Vojtovi zmizel z obličeje blažený úsměv. Hart sledoval všechny, ale já věděl, že mluvil hlavně ke mně. Byl přátelský, ale já najednou cítil, že on ví, i když se o nevysloveném tématu nezmínil ani slovem. „A vy se zabýváte čím, pane…?“ promlouval dál svým melodickým hlasem a díval se přitom na mne svýma modrýma očima.

„Vencl,“ odpověděl jsem klidně. Neměl jsem důvod k znepokojení, kdyby chtěl něco podniknout, mohl tak učinit už dávno.

„Promiňte, pane Vencl,“ pokračoval a přitom si pohrával s mým pitomým jménem, jako by to byl bůhvíjaký klenot.

„Studuji filozofii. Vlastně jsem už dostudoval. Teď už mi zbývá převzít jen ten slavný glejt, který by mi měl otevřít cestu tam někam…“ a zatočil jsem nad hlavou rukou v pomyslné spirále.

„Hlavně jestli jste si ze studií něco vzal.“

Už jsem ho měl dost. „Ne nevzal. Mými hlavními studiemi je život, tamto je fraška.“

„Taky jsem si všiml,“ konstatoval nevzrušeně.

„Tak jo, bylo to tu hezký, ale my zvedneme kotvy,“ řekl jsem a na důkaz svého úmyslu se zvedl. Můj doprovod mne následoval téměř okamžitě. Pepa nasupeně (asi jsem věděl proč), Vojta proto, že jsme vstali všichni – i Hart. Podal nám všem ruku, tu moji si nechal ve své déle, než mi bylo příjemné. Přitom se mi díval do očí – to mě taky nebavilo.

Katy nás šla vyprovodit a u domovních dveří, když už byli Pepa s Vojtou na zahradě, mne uchopila za rukáv a otočila proti sobě. „Ty jsi ale hajzl, Pavle. To jsi se se mnou nemohl rozejít normálně, to musíš u toho dělat takové divadlo?“ jiskřily jí při tom oči, možná že to byly slzy.

„Co blbneš, vždyť já se s tebou nerozcházím.“

„Ale rozcházíš, akorát o tom možná ještě nevíš. Vždyť jsi to mohl udělat u sklenky vína a ne mi na stůl hodit dvě kila vepřového. Co jsi říkal, že byla tvoje matka, pradlena? A otec? Ale nechme toho, to tě omlouvá.“

Kdyby mi chtěla dát pár facek, nemělo by to větší účinek. Nastartoval jsem – napoprvé, ale teď už jsem z toho neměl takovou radost.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Útěk do pekel.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.