Winter Renshawová

SLIBY CHYBY

Copyright © 2019 by Winter Renshaw

Cover design 2019 Louisa Maggio

Translation © Žaneta Ziecinová, 2021

Original English title: THE MARRIAGE PACT

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2021

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-386-7 (ePub)

ISBN 978-80-7593-387-4 (mobi)

AUTORČINA POZNÁMKA

Drazí čtenáři,

tento příběh se odehrává ve fiktivním ostrovním království Chamont, v němž se hovoří anglicky, ale není to britská ani americká angličtina – spíše něco mezi. Dokonce i to, jak mluví princ, je smyšlené (představte si Dorit Kemsleyovou z Paniček z Beverly Hills… jeho přízvuk není zcela britský, ale přesto je velice spořádaný a elegantní, se zřetelnou artikulací). Princ Julian se také občas uchyluje k výrazům nápadně britským a občas k výhradně severoamerickým. Přeneste se přes to a užijte si to!!!

xo – Winter

EPIGRAF

Zamiloval jsem se do světa viděného jejíma očima.

– Atticus

Kapitola 1

Emelie

„Em? Přišel za tebou nějakej chlap…“ Má nejlepší kamarádka, Gillian, stojí ve dveřích koupelny, zatímco já se skláním nad umyvadlem a snažím se ze svého obličeje smýt zbytky make-upu.

Nohy mě bolí z noci protancované v těch nejhezčích a nejvyšších lodičkách pod sluncem a hlava se mi konečně přestala točit z koktejlů, které byly sice vynikající, ale bylo jich nepočítaně. Moje tělo mi právě děkuje za vysvobození z upnutých šatů a převléknutí do žerzejových pyžamových šortek a bavlněného tílka. Nemohu se dočkat, až za kratičký okamžik vklouznu pod chladnou peřinu ve svém tmavém pokoji a konečně se poddám dlouhému tvrdému spánku.

Po uplynulém roce jsem dnešní divokou noc potřebovala jako sůl, ale něco mi říká, že za to zítra tvrdě zaplatím.

„Asi má špatnou adresu.“ Přiložím si ručník k pleti a sáhnu pro hydratační krém.

„Hele, obdivuju tvůj zápal pro péči o pleť po prohýřené noci, ale myslím to vážně. U dveří je nějakej chlap a ptá se po tobě.“ Gillian se kousne do rtu a pokračuje: „Jo a, ehm, je šíleně sexy.“

Obrátím oči v sloup. Dnes večer se mě několik mých kamarádek snažilo dát dohromady s jedním tmavookým chlápkem, který seděl na druhé straně baru. Bylo to právě tak trapné a hloupé, jak to zní, a on měl přitom zjevně špatný večer. Chtěl jenom být sám, obklopený neznámými lidmi. Chápala jsem ho. Taky jsem si tím prošla.

„Stacia mu řekla, kde bydlím?“ zeptám se. „Tomu chlapovi z baru?“

Gillian vyprskne. „Ne, ne, ne. Ten chlap u dveří rozhodně není ten z baru.“

Vrhnu po ní pohledem. Netuším, co má za lubem, ale mně se zdá, že se tady něco chystá.

„Založila mi snad Hadley zase falešnej účet na Tinderu?“ zeptám se s jednou rukou v bok.

Jenom proto, že mám zítra dvacáté čtvrté narozeniny a prošla jsem si těžkým obdobím, nemusí to hned znamenat, že mám náladu seznamovat se s nějakým týpkem, kterého mi vybrala moje, sice nejdobrosrdečnější, ale také nejméně soudná, kamarádka.

Gillian rozhodí ruce do vzduchu a pokrčí rameny. „Nevím, kdo to je, ale vypadá důležitě.“

„Důležitě?“

„Má na sobě krásnej drahej oblek a za ním stojí ochranka.“

„To jsem z toho jelen.“

„Já taky.“ Chytne mě za loket a vede mě chodbou ke vstupním dveřím. „Tak proč se prostě nepodíváš, kdo to je a co chce?“

„Uvědomuješ si, jak podezřele to zní?“

„Jasně. Proto mám v ruce telefon, pro případ, že budeme muset volat 911.“

„Hned jsem klidnější.“ Odhrnu si vlasy z krku a svážu si je gumičkou, kterou mám na zápěstí. Zhluboka se nadechnu a otevřu dveře.

A potom zadržím dech hluboko v plicích, dokud mě nezačnou pálit.

„Ahoj Emelie,“ pozdraví mě známé modré oči s jiskrami a nenapodobitelný poloúsměv. Mám nutkání přibouchnout mu dveře před nosem, ale uvědomím si, že to by se mu nejspíš náramně líbilo.

„Juliane,“ odpovím a svírám dveře tak silně, až mě bolí dlaně. „Co tady děláš?“

Pár kroků za ním stojí muž v černém oblečení s rukama sepjatýma před sebou, rozhlíží se kolem a následně opět zaměří svou pozornost ke svému svěřenci.

„Uvědomuji si, že je pozdě,“ řekne svým přitažlivým hlasem, pro něj netypicky omluvně. Našla bych milion věcí, které na tomto odporně krásném exempláři muže nesnáším, ale jeho přízvuk mezi ně nikdy nepatřil. Příliš neformální pro anglickou královnu. Příliš nóbl pro obyčejného Američana.

„Velice,“ dodám.

„Obávám se, že má záležitost je dosti naléhavá.“

Zachovám klid a pokerovou tvář a snažím se udržet oči na něm, přestože zástup koktejlů, které jsem si dnes večer dopřála, mi v oběhovém systému dělají divy.

„Nevadilo by ti, kdybych šel dovnitř a chvíli bychom si pohovořili?“ zeptá se. Jeho zdvořilost je odzbrojující stejně jako skvěle padnoucí oblek, který ukrývá jeho svalnatou konstituci.

Rychle si spočítám, že je to už skoro osm let, co jsem ho viděla naposledy.

Správně.

Bylo to v létě, když mi bylo šestnáct – v létě, na které bych tak hrozně ráda zapomněla.

Pohlédnu za sebe a vrhnu po Gillian pohled typu „zachraň mě“. Ona mi na oplátku odpoví tázavým pohledem. Nepochopila to. A jak by mohla. Nikdy jsem jí o něm neřekla.

„Někoho tu mám,“ spustím, „teď vážně není vhodná…“

„Ahoj, jsem Gillian.“ Dveře se otevřou dokořán a Gillian se postaví vedle mě a naprosto bezostyšně se kochá tou krásnou podívanou před námi. „Viděli jsme se před chvílí, když jsem otevřela dveře.“

Je opilejší, než jsem si myslela…

„Em, představíš mě svému příteli?“ zeptá se Gillian. „Zdá se mi to zvláštní, jsme nejlepší kamarádky už od prváku na univerzitě, a ty ses mi nikdy nezmínila, že znáš… tohoto gentlemana.“

Prohlížím si Julianovu okouzlující tělesnou schránku od hlavy až k patě a všimnu si, jak za ty roky dospěl. Čelist má řezanou ostřeji, než míval, a své husté, světle hnědé vlasy má dokonale upravené, sice rozfoukané od větru, přesto dostatečně elegantní, aby se mohl účastnit schůzky na velvyslanectví Spojených států nebo pózovat na billboardu na Times Square, a nikdo by se nad tím nepozastavil.

„To je Julian. Starý rodinný přítel.“

„Jistě. Z dob minulých. Už je to dávno, viď, Em?“ zeptá se. „Ačkoli občas mi připadá, jako by to bylo včera.“

„No, mně to tak nepřipadá. Nicméně díky za návštěvu. Budeme se muset domluvit na jindy.“

„Emelie…,“ zabrblá Gillian potichu.

Uvědomuju si, že se chovám nezdvořile, ale copak není nezdvořilé objevit se bez ohlášení u něčích dveří v jednu hodinu v noci po osmi letech mlčení?

„Prosím, Emelie.“ Julianův silný přízvuk mi zvoní v uších a trochu se mi z něj podlomí kolena. „Žádám tě jen o pár minut tvého času, pak si půjdu po svých.“

Založím si ruce na hrudi, protože mě ovane chladný noční vzduch a zamrazí mě na holém těle. Až teď mi dojde, že tu stojím jen v bílém tílku bez podprsenky a v kraťasech – je to zvláštní: ale on svůj pohled ani na chvíli nespustil z mých očí.

Je dokonalý gentleman: okouzlující, nevtíravý a slušně vychovaný.

Jistěže je.

Něco chce.

Moje zvědavost mě přemůže, pozvu ho dál.

„Máš dvě minuty,“ pronesu, když on i jeho muž v černém překročí práh a pokračují malou chodbičkou v mém bytě.

Gillian chvilku váhá, mne si prsty, načež něco zamumlá a pak zmizí.

„Rafo, omluvil byste nás na okamžik?“ řekne Julian svému bodyguardovi. Alespoň předpokládám, že je to jeho bodyguard. Tváří se příšerně vážně, nemluvě o tom, že Julian vedle něho působí útle, a Julian má do útlosti daleko.

„Tamhle je terasa,“ ukážu vlevo a Rafa zamíří k posuvným dveřím vedoucím z obýváku na dvorek.

Obávám se, že tu není, kam jinam by mohl jít. Můj městský byt zastává definici útulného a všechny místnosti tak nějak přecházejí jedna do druhé – chodba ústí do obýváku, který přechází do malého jídelního koutu, který je spojený s kuchyní. Když jsem to tu kupovala, realitní makléř tomu říkal „otevřený koncept“. V tu dobu mi to znělo pěkně, ale po pár letech bydlení tady mi došlo, že jsem vysolila své celoživotní úspory za výrazně nadhodnocené 2+kk, za takovou krabici od bot s koupelnou. Ale zase je tu krásná kuchyň ve venkovském stylu…

Jsem si jistá, že celý můj byt by se vešel do jedné z Julianových luxusních koupelen.

A jeho koupelny jsou luxusní… když vezmu v úvahu, že žije v opravdovém paláci.

Ne že bych ho někdy navštívila.

Naši otcové byli nejlepšími přáteli, kteří se poznali jako malí kluci v soukromé internátní škole v Nové Anglii. Po jejím ukončení zůstali v kontaktu, a když se oba oženili a založili rodiny, zrodila se nová tradice. Každé léto s námi Julian s rodiči strávili dvanáct týdnů v naší usedlosti v Briar Cove v Severní Karolíně. Jedna velká šťastná rodina…

Ačkoli byl Julianův otec vládnoucí král vyspělé země, mezi námi se tak nikdy nechoval. Žádal nás pouze o jediné, abychom se „k němu chovali jako ke komukoli jinému“. Nechtěl se cítit výjimečně. Chtěl se cítit jako obyčejný muž s obyčejnou ženou a obyčejným synem, kteří si užívají obyčejnou letní dovolenou a tráví čas se svými obyčejnými přáteli.

Naposledy jsem krále Lea a královnu Margueritu viděla vloni na tátově pohřbu. Král byl tehdy úplně mimo. Královna sotva zvládla vyjádřit mé matce upřímnou soustrast.

Měla jsem dost starostí se svými mladšími sestrami a utápěla jsem se ve svém vlastním žalu, avšak ani to mě nezastavilo, abych se každou chvíli nerozhlížela po pohřebním ústavu a nevyhlížela Juliana, až vpluje dveřmi, ale on se neukázal.

Ulevilo se mi.

Ale také jsem ho za to nenáviděla.

„Emelie.“ Julian na mně ulpí pohledem, přičemž vytříbeně poválí mé jméno na jazyku. „Neposadíme se?“

Promnu si rty a rozhlédnu se po svém skromném obývacím pokoji, kde stojí opotřebovaný gauč s nenačechranými polštářky, rozházená hromada lesklých časopisů, napůl vyhořelá svíčka a hrnek od ranní kávy, jen stěží odolám nutkání začít tu poklízet.

Není to tak, že by mi záleželo na tom, co si Julian pomyslí, ale vadilo by mi, kdyby si kdokoli pomyslel, že jsem nepořádná.

Dnes jsem měla náročný den, to je celé. A když žijete sami, občas máte lepší věci na práci než kontrolovat, jestli jsou vaše bulvární časopisy srovnané a uklizené.

„Stále čteš ten brak, jak vidím.“ Vezme do ruky Us Weekly nahoře.

„Stále strkáš nos tam, kam nemáš, jak vidím.“ Vytrhnu mu časopis z těch jeho nenechavých, prací nedotčených rukou, a vrátím ho na hromadu.

„Píšou tam někdy o mně? Tady ve Státech?“ zeptá se. Netuším, proč dělá hloupého. S tak nabubřelým egem zaručeně ví naprosto přesně, kdo o něm píše a co. Vlastně bych se nedivila, kdyby měl v Knightbornském paláci vyčleněnou knihovnu a archivoval si veškeré články z bulváru.

„Málokdy,“ zalžu. Tuhle hru můžou hrát dva.

Časopis Starwood o něm píše ustavičně. Jsem si jistá, že jeho šéfredaktorka je Julianem posedlá. Loni jsem jeho krásnou tvářičku napočítala nejméně na dvaceti šesti titulních stranách a na mou duši, ty příběhy měly pořád stejný základ, jen byly všemožně obměňované, samé tlachy ohledně jeho rozcházení a scházení se s princeznou Dayanarou ze Španělska.

I když se snažím tyto příběhy přehlížet a přesvědčuju se, že mě vůbec nezajímá, co zrovna Julian dělá, nikdy tomu nedokážu odolat. Je to jako číst si o dávném rivalovi ze střední školy, o někom, kdo vás šikanoval, přičemž při čtení doufáte, že se mu konečně dostalo zasloužené odplaty.

Ačkoli pokud vím, tak jeho schůzka s karmou se ještě nekonala.

Vlastně podle toho, co jsem četla, je jeho život opravdová pohádka.

Výlety na Maledivy, večírky na Ibize, soukromá letadla, flotila královských jachet pro chvíle volna a ženy, které ho vyhlížejí a vrhají se po něm, kamkoli vkročí.

Křičí.

Pláčou.

Vyznávají mu lásku.

Kdyby jen znaly skutečného prince Juliana.

„Takže o čem jsi se mnou chtěl mluvit?“ zeptám se, podívám se na hodinky a ignoruju zprávu od Gillian, jejíž fotka se mi zobrazí na displeji telefonu. Nejspíš přechází po mém pokoji a přemýšlí, co se to k čertu děje. Popravdě, nikdy jsem žádné ze svých kamarádek neřekla, že znám královskou rodinu.

Že můj první polibek v životě byl od prince.

Že jsem své panenství věnovala budoucímu králi Chamontu (či spíše že mi ho ukradl).

Po tom létě, kdy mi bylo šestnáct, se to všechno zdálo nepodstatné, a o Julianovi jsem už nikdy nechtěla mluvit.

„Pamatuješ si na náš slib?“ ptá se. „Ten o manželství?“

Stáhne se mi žaludek a krve by se ve mně nedořezal.

Tohle je ta poslední věc, kterou bych předpokládala, že dneska v noci vytáhne.

„Jestli myslíš ten, jak jsme si přísahali, že se nikdy nevezmeme, tak ano, na ten si vzpomínám. Celkem jasně. Vlastně je to z toho léta to jediné, co stojí za zmínku.“

O našem slibu jsem neřekla živé duši. Nikdy se mi nechtělo nic vysvětlovat. Nikdy se mi nechtělo mluvit o něm. A bez všech okolností a detailů, které tomu slibu předcházely, by to beztak nedávalo smysl.

Mí přátelé si dávali manželské sliby převážně typu – pokud budeme ve třiceti ještě svobodní, vezmeme se apod. Ale náš byl… jiný.

A také nezbytný.

Naši otcové si byli zcela jistí, že jednoho dne skončíme spolu, a naše matky trousily slovo „zásnuby“ na všechny strany, jako by rozhazovaly konfety v průvodu, usmívaly se při tom a většinou byly pod vlivem drahého bílého vína (a přehlížely naše vzájemné opovržení, které začalo dávno předtím, než jsme začali chodit na druhý stupeň základní školy).

Poté co mi princ Julian tak bezcitně roztříštil mé naiv-ní teenagerovské srdíčko na milion kousků, musela jsem oběma rodinám dát jasně najevo, že my dva se nikdy nevezmeme.

Byla legrace, jak rychle se výraz „zásnuby“ ze slovníků našich matek vytratil.

„Dobře,“ řekne Julian, „jsem rád, že si vzpomínáš… Protože budeme muset ten slib porušit.“

Chci odpovědět, ale slova mi zaskočí v krku a vypadne ze mě jen: „Cože?!“

To nemůže myslet vážně.

Ďábelsky se pousměje, načež znovu zachová rozvahu. Vždy se mu líbilo, když ve mně vyvolával různé reakce.

„Ne,“ odpovím. „V žádném případě. Prosím tě, řekni mi, že jsi neletěl do Severní Karolíny jen proto, abys mě požádal o ruku.“

„A co když ano?“

„Pak bych řekla, že jsi…“

„Co? Že jsem co?“

„Blázen?“ ušklíbnu se. „Šílenec? Nafoukaný? Náramně se pleteš, tebe si já nikdy nevezmu.“

Během řeči rozhodím ruce do vzduchu. Je mi jasné, že právě teď jsem to já, kdo vypadá jako šílenec, ale jsem příliš rozrušená, než aby mi na tom záleželo.

Julian si rukou přejede po ostře řezané čelisti a povzdychne si. Na jeho opálených tvářích je patrné tmavé strniště. Nejspíš strávil celý den na cestě a je unavený, což ale není můj problém.

Já nejsem idiot, který se domnívá, že se může někomu vrátit do života a očekávat, že dostane kladnou odpověď na takovou parodii na žádost o ruku.

„Jsem si vědom toho, že od tebe žádám příliš mnoho, Emelie,“ pronese a já si přeju, aby mě přestal oslovovat mým jménem. Když zaznívá z těch jeho plných rtů, s tím silným přízvukem a lehkou intonací, odvádí to moji pozornost. „Ale nevážil bych cestu až sem a nežádal tě o to, kdybych se nenacházel v zoufalé situaci.“

„Je ti dvacet šest.“ A jsi nejžádanější svobodný muž na světě… ale to mu nepovím, protože se nesmí dozvědět, že jsem celé ty roky sledovala, jak žije. „Proč by ses teď ženil? Navíc si bral mě? Ani tě nemám ráda, Juliane. Co tě vedlo k myšlence, že bych o naší svatbě vůbec přemýšlela?“

Má slova bodají, ale drzost jeho žádosti mě nějak popudila a zmátla. Cítím doposud nepoznané emoce a jde mi z toho hlava kolem, rozporuplné myšlenky prolétávají rychlostí milion kilometrů za hodinu.

Zajímalo by mě, v čem jsou první lásky jiné, proč i když jsou krátké, zanechají ve vás nesmazatelné stopy, a dokonce ani když toho člověka později nemůžete vystát, přesto do něj vaše miniaturní, nepatrná částečka zůstane zamilovaná.

„Máš na své pocity plné právo, ale prosím tě, vyslechni mě,“ požádá.

Uvědomím si, že jsme se ještě ani neposadili. Stojíme proti sobě a dělí nás jen můj přeplněný konferenční stolek. Založím si ruce na hrudníku a přeju si, abych si přes sebe přehodila svetr, když jsem měla možnost. Jak mě má asi brát vážně, když tu před ním stojím bez podprsenky a štěkám na něj jako blázen, který do sebe navíc celý večer házel koktejly Belvedere.

„Monarchie je v současné době v ohrožení. V otcově věku… se jeho názory mění, dalo by se říci. Zachází do extrémů. Chce všechno měnit. Jak víš, obyvatelé Chamontu jsou velmi upřímní. Netolerují mu to, a upřímně, já také ne. Zašlo to do situace, kdy ho média zesměšňují a naše země se stává tématem nočních talk show.“

„A co to má společného s tebou?“ zeptám se. Nejasně se mi vybaví pár článků, ve kterých jsem četla, že král Lionel ze Chamontu ve svém pokročilém věku začíná být senilní, ale nevěnovala jsem jim nikdy příliš pozornosti, jako většině bulvárních článků – beru je jako výmysly pro pobavení.

„Náš parlament chce s monarchií skoncovat nadobro,“ odpoví. „Považují ji za přežitek. Velice nákladný přežitek. A kvůli chování mého otce… mají pocit, že je monarchie přítěží.“

„Proč s ním nepromluvíš? Proč ho nepřiměješ odstoupit?“

„Věř mi, Emelie, to jsem zkoušel. Jen se to tím vždy zhorší. Rozzuří ho to doběla…,“ hlas se mu vytratí. „Nejsme schopni ho ani donutit k prohlídce u královského lékaře. Nespolupracuje, chová se nepřátelsky vůči každému, kdo mu vkročí do cesty, matku nevyjímaje.“

Vybaví se mi vzpomínka na krále Lea z loňského roku z otcova pohřbu. Obvykle vyrovnaný muž s kulatým břichem a hlasem jako zvon, který šlo slyšet přes půl města, byl pohublý, zesláblý a tichý. Měl méně vlasů. Jeho modré oči postrádaly jiskru a téměř zešedly. Přikládala jsem to ztrátě nejlepšího přítele. Teď přemýšlím, jestli za tím nebylo něco víc.

„Je v moci parlamentu svrhnout monarchii, a také jsou krůček od toho, aby tak učinili, nicméně mluvil jsem s premiérkou a je ochotná učinit výjimku,“ sdělí mi. „Je ochotná zbavit otce moci a nahradit ho následníkem. Avšak dle královského výnosu, který sahá stovky let a mnoho generací nazpátek, musí být následník trůnu ženatý.“

Obrátím oči v sloup. Nemůžu si pomoct. „Jestli parlament může svrhnout tvého otce, určitě může změnit i jedno zastaralé pravidlo.“

„Plně s tebou souhlasím,“ řekne. „O tom jsme s premiérkou rovněž mluvili. Chamontská kultura je bohužel pevně spjata s tradicemi. Toto je pro ně zcela nepřípustné.“

„Nemáš bratrance nebo sestřenici? Nebo strýčka?“ zeptám se. Když jsme byli malí, mnohokrát se mi přiznal, že nechce být králem ani vést zemi. Považoval otcovu práci za nudnou a říkal, že by si brzo vydloubnul oči stříbrnou lžící na kaviár.“

„Můj otec byl jedináček. Jsem jediný následník. Mají jen mne.“

„Nemůže to převzít tvá matka?“

„Takhle to nefunguje.“

„Mělo by.“

„Jistě. Mělo by. Ale nefunguje. A beztak by nechtěla.“ Povzdychne si. „Nicméně zpátky k věci, ty jsi…“

„Zadrž!“ natáhnu proti němu dlaň. „Chci se ujistit, že tomu správně rozumím. Potřebuješ manželku a první, koho se ptáš, jsem já?“

„Ano, Emelie,“ odfrkne si svým dokonale rovným nosem. „Právě jsem ti chtěl objasnit své důvody.“

Odpustím si komentář a věnuju mu svou plnou pozornost, ale jenom proto, že umírám zvědavostí.

„Má země, jak jistě víš, má s tou tvou vcelku komplikovaný vztah.“

To sedí.

Je to pravda.

„A já věřím, že tento krok by mohl pomoci překlenout rozdíly a změnit… úhly pohledu. Veřejné i osobní.“ Odmlčí se a znovu mi pohlédne do očí. „Na rovinu, Emelie, Chamonťané Američany nesnášejí, a pokud je mi známo, jsou tyto pocity vzájemné.“

„Neměli bychom zobecňovat, ale vím, kam tím míříš,“ řeknu. „Nicméně ztrácíš čas. Jsem si na devadesát devět procent jistá, že když na ulici zastavíš jakoukoli obyčejnou Američanku a požádáš ji o ruku, tak odpoví ano. Chci říct, máme tu právě fenomén Meghan Markleové a mnoho holek sní o své vlastní královské svatbě, takže… štěstí pro tebe.“

„Nechci žádnou obyčejnou holku z ulice, Emelie. Chci tebe.“

Jeho slova mi vysají všechen vzduch z plic, ale ne na dlouho. „Slyšíš se, co říkáš? Jak je to šílený? Ani to nedává smysl. Nemůžu tě vystát, Juliane. Nikdy si tě nevezmu. A ten slib hodlám dodržet.“

Znovu se podívám na hodiny, načež zamířím k terase, abych Rafovi otevřela dveře.

„Náš rozhovor je u konce,“ oznámím jim oběma, otočím se na Juliana a vyprovodím je ke vstupním dveřím. „Chtěl ses na něco zeptat. Odpověď jsi dostal. Hodně štěstí.“

Odejdou tiše. Nejspíš oněmělí úžasem. Zamknu za nimi a zakážu si nakouknout do klíčové dírky.

Jakmile jsou pryč, ihned přiběhne Gillian a pokládá mi otázky rychleji, než stíhám odpovídat. Já však mám jednu vlastní: Proč chce zrovna mě?

Nejenom že mi tenkrát v létě zlomil srdce, on ho zdevastoval. Trvalo mi několik let, než jsem ho dokázala dát znovu dohromady a ani pak už nikdy nebylo jako dřív. Nikdy se úplně nezahojilo.

Myslela jsem to ze srdce vážně, když jsem přísahala, že si ho nikdy nevezmu.

Tenkrát.

Stejně jako teď.

Kapitola 2

Julian

„Juliane!“ vítá mě druhý den ráno Delphina, Emeliina matka, s otevřenou náručí a radostnýma zvlhlýma očima. „Tak dlouho jsme se neviděli. Jak se máš?“

Nacházíme se v rozlehlé vstupní hale ve dvě stě let staré usedlosti v Briar Cove v Severní Karolíně, kterou Belleseauovi považovali za svůj domov. Jenže místo čerstvých květin v křišťálových vázách, koberců a zářivých lustrů jsme obklopeni hromadami krabic.

Nejen to, nemohu si nevšimnout, že ze zdí je sundáno osvětlení a ze salonku nějací dva muži odnášejí sametový divan.

Ukázalo se, že pan Belleseau měl již několik let před svou předčasnou smrtí finanční potíže. Aby si mohl půjčit peníze, tak zastavil svůj dům, a protože peněz bylo málo, nechal propadnout svou životní pojistku. Když zemřel, zanechal po sobě vdovu, tři dcery, hromadu dluhů a prázdný bankovní účet.

Pierre Belleseau byl hrdý muž. Nemám mu za zlé, že nechtěl rodinu děsit. Jsem si jistý, že věřil, že onu situaci zvládne vyřešit včas, takže nepovažoval za nutné stresovat ostatní. Jak mohl tušit, že usne za volantem po šestnácti hodinách strávených v kanceláři?

„Ani nevíš, jak ráda tě vidím,“ řekne Delphina a stále mě drží.

Před pár dny jsem jí zavolal a všechno jí vysvětlil, včetně svého plánu přesvědčit Emelie, aby si mě vzala. Nejprve jsme se tomu zasmáli, načež jí došlo, že mluvím vážně. Bez váhání mi dala své požehnání a vyložila mi, jak by byl Pierre šťastný, kdyby se dozvěděl, že Emelie skončí se mnou. Podle jejích slov si to vždycky přál a považoval mě za syna, kterého nikdy neměl.

V telefonu se mi o stěhování krátce zmínila, ale nenapadlo mě, že si bere všechna svá starožitná svítidla. Když nad tím tak přemýšlím, tak je nejspíš bude chtít zpeněžit.

„Jak dlouho budeš ve městě?“ zeptá se. „Isabeau a Lucienne zítra přijedou z Dukeovy univerzity. Přes léto zůstanou doma, i když Isabeau jede příští měsíc na stáž do Charlestonu.“

„Obávám se, že se nezdržím déle než pár dní,“ odpovím.

„Kdy máš v plánu navštívit Emelie? Víš, že má dnes narozeniny? Chtěla jsem si s ní zajít na oběd. Co kdyby ses přidal?“

„Vlastně jsem s ní mluvil už včera v noci. Nedá se bohužel říci, že by byla mému návrhu zrovna nakloněna. Alespoň zatím ne.“

Ani jí to nezazlívám.

Nejsem imbecil – věděl jsem, že neodejdu s kladnou odpovědí.

Potřeboval jsem pouze zasít semínko.

A Delphina ho teď bude zalévat místo mě.

„S dovolením,“ řekne jeden ze stěhováků, zatímco si hodí na rameno krabici.

Odstoupíme stranou a já krátce pohlédnu do kuchyně, v níž jsou pouze dřevěné skříňky a tam, kde bývaly nablýskané kovové spotřebiče, zbylo jen prázdné místo.

Velkou část každého léta jsme trávili zde, v jejich venkovském domě u jezera, ale občas jsme také zajeli do jejich domu ve městě, když jsme chtěli změnit prostředí nebo když měl Pierre neodkladné pracovní povinnosti.

Delphina sleduje můj pohled a dojde jí, na co se dívám, takže si položí ruku na srdce.

„Omlouvám se. Nechtěl jsem tak zírat.“

„Bylo to těžké. V mnoha ohledech…,“ odpoví.

„Nemusíš mi vůbec nic vysvětlovat, Delphino.“

Nevyrůstal jsem obklopen velkou rodinou. Oba mí rodiče byli jedináčci. Neměl jsem tetičky, strýčky, sestřenice ani bratrance. A babička s dědečkem nebyli právě veselé kopy ani rozmazlovací prarodiče. Byli to typičtí upjatí členové královské rodiny, a navíc zemřeli, když jsem byl ještě malý. Upřímně, moc si na ně vlastně nepamatuji. Nebýt královských archivů, vůbec bych je neznal.

Belleseauovy jsem vnímal jako svou rodinu a měl jsem je moc rád.

Stále mám.

Ničí mě sledovat Delphinu, jak musí procházet takovými útrapami. Rozprodává dům kousek po kousku, aby jim neodpojili elektřinu a také aby pokryla část školného pro holky. Pierre by si nepřál vidět svou rodinu takhle.

„Co teď budeš dělat?“ zeptám se.

„Mám domluvený oběd s Emelie,“ odpoví. „Vzpomínáš si? Říkala jsem ti, že má dneska narozeniny.“

„Ne, mám na mysli, kde budeš bydlet?“

„Ach tak.“ Poklesnou jí ramena a vyhlédne z otevřených dveří ke stěhovacímu vozu zaparkovanému na hnědém trávníku, který dříve býval dokonale zelený a upravený. „Našla jsem si malý byt na půli cesty mezi Durhamem a Fayetteville, kde bydlí Emelie.“

Co si pamatuji, zůstávala Delphina v domácnosti a těšilo ji to. Žila pro svou rodinu. Vnímala to jako svoje poslání a její tři dcery byly její největší chloubou a radostí. Bohužel opustila zaměstnání příliš mladá, příliš nezkušená, než aby nyní mohla získat více než začátečnickou pozici.

„Pokud si mě Emelie vezme, stanete se vzdálenými členy královské rodiny,“ přemýšlím nahlas.

„Co prosím?“

„Tobě i dívkám bude přiznán nějaký příjem. Z velké části je určený k pokrytí cestovních výloh a dalších oficiálních povinností, ale jakmile budu u vlády, mohu ho ještě navýšit,“ vysvětlím jí.

„Juliane.“ Dá si ruku před ústa. „Jsi neobyčejně starostlivý, ale nemohu tvé velkorysosti takto zneužívat. To by nebylo správné.“

„Nesmysl. Správné by nebylo zavírat před tvou situací oči, Delphino,“ chytím ji za ruku. „Bolí mě, když tě takhle vidím.“

Otře si slzu, která jí ukápne z levého oka, a skloní hlavu k hrudníku.

„Je to pro mě velmi ponižující situace, Juliane,“ přizná se zlomeným hlasem. Větřík jí čechrá blonďaté vlasy.

„Přihodila se vám příšerná tragédie. Byl bych poctěn, kdybych mohl pomoci. Jste jako moje rodina. Vy všechny. Chtěl bych pomoci.“

„Juliane…“

Podívá se mi do očí a já si nemohu nevšimnout, že jsou naprosto stejné, jako má Emelie – zelené s lehkým nádechem do zlatova, když se díváte dostatečně zblízka. A obě mají takový novodobý půvab Grace Kellyové. Ve způsobu, jakým se pohybují a hovoří. Jak se jim místy objeví ve tváři ostýchavý úsměv. Mí lidé by Emelie jako svou královnu milovali.

A já potají také.

Ale ze svých vlastních důvodů.

Kapitola 3

Emelie

U nedělního oběda stojí na stole mezi mnou a matkou malá kytice červených karafiátů. Tuto tradici vždy dodržovala – na naše narozeniny jsme pokaždé dostávaly květiny –, ačkoli dříve bývaly mnohem okázalejší, občas až na samé hranici nevkusu.

Její motto „čím větší, tím lepší“ se vztahovalo na většinu věcí v jejím životě, ale na květiny obzvlášť. Těchto pět karafiátků ve vázičce mezi námi jsou taková připomínka toho, jak se k naší rodině letos štěstěna otočila zády.

Sedíme v naší oblíbené kavárně a jemný větřík mi foukne do vlasů. Zastrčím si neposlušný pramen za uši a upravím si sluneční brýle. Advil, který jsem si před hodinou vzala, konečně začíná působit. Překvapivě dnes nemám kocovinu – jsem ale příšerně nevyspalá. Což je možná ještě horší.

V noci jsem se několik hodin převalovala v posteli a přehrávala si náš rozhovor s Julianem pořád dokola a snažila jsem se tomu všemu přijít na kloub.

Tvrdil, že „potřebuje americkou nevěstu“. Ale proč zrovna mě? Ze všech žen? A po všem, co udělal?!

„Celá záříš, jako vždy,“ řekne máma svým sladkým jižanským přízvukem, foukne do svého šálku s kávou a usměje se. „Dvacet čtyřka ti sluší. Jak sis užila večer s děvčaty? Narazila jsi na někoho známého?“

Zatřepotá řasami s vrstvou řasenky, ale já ji moc dobře znám.

„Vidím, že víš o Julianovi,“ přejdu k jádru věci. Bude to tak lepší.

„Prokoukla jsi mě.“ Usrkne si kávy a mrkne na mě. Myslí si, že je to roztomilé. Přemýšlím, jak roztomilé se jí to bude zdát, až zjistí, proč je tady doopravdy…

„Včera v noci se zastavil,“ dodám rychle, „v jednu v noci.“

Zarazí se při pití a pozvedne světlé úzké obočí. „Jo?“

„Byl to velice zvláštní rozhovor.“ Odkašlu si a poupravím příbory před sebou. „Chce, abych si ho vzala.“

Připravím se na přehnaně dramatickou reakci, která by odpovídala Delphinině standardu… ta však nepřijde.

„Hmm hm. A co jsi mu odpověděla?“ zeptá se nevzrušeným hlasem, jako kdybychom se bavily o počasí.

„Co jsem odpověděla? Mami, prosím tě, řekni mi, že v tom nejsi namočená. Klid v tvém hlase mě znepokojuje.“

„Julian je slušný mladý muž a ty ses mu vždycky líbila. Opravdu se divím, že se to nestalo dříve,“ řekne. „I když vy dva jste už jeden ošklivý rozchod zažili. Asi jste potřebovali prostor… Ale nemyslíš, že je to už dostatečně dlouho?“

Vůbec neví, co se tenkrát stalo… Ví jen, že se něco stalo.

Kdyby znala pravdu, pochybuju, že by z toho byla tak nadšená.

„Nicméně určitě víš, jak ho tvůj otec zbožňoval.“ Odmlčí se, vezme si papírový ubrousek a osuší si vnitřní koutky očí.

„Mami… prosím tě, netahej do toho tátu.“

„Bylo by o tebe postaráno do konce života,“ namítne. „Naskytly by se ti příležitosti, které bys jinak neměla. Víš, jakou by mu to udělalo radost? Určitě se tam nahoře o nás v jednom kuse bojí.“

Jsem si jistá, že tohle se v nebi nestává, ale radši nic neřeknu.

„Abys věděla, Julian se dneska ráno zastavil a nabídl nám něco úžasného,“ řekne, nalije si trochu smetany do své černé kávy a zamíchá ji.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Sliby chyby.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.