JENNIFER SAINT

ARIADNA

Toto dílo je fikce. Jakákoli podobnost se skutečnými osobami, živými či mrtvými, je čistě náhodná.

Copyright © 2021 Jennifer Saint

Translation © Jana Žlábková, 2021

Jacket design by Micaela Alcaino for Headline Publishing Group

Original English title: ARIADNE

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2021

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-382-9 (ePub)

ISBN 978-80-7593-383-6 (mobi)

Pro Teda a Josepha.

Vaše sny se opravdu mohou splnit.

„Budeš stát před davy a líčit, jak hrdinně jsi zabil muže-býka v spletitých chodbách tesaných z kamene. A tehdy se nezapomeň zmínit i o mně.“

dopis Ariadny Théseovi, Ovidiovy Listy heroin

PROLOG

Budu vám vyprávět příběh o spravedlivém muži.

Tím spravedlivým mužem je krétský král Mínós, jenž se vydal bojovat s Athéňany. Ona slavná válka byla odplatou za smrt jeho syna Androgea. Tento statný mladík se stal vítězem panathénských her, ale poté byl na svahu odlehlého athénského kopce roztrhán na kusy zuřivým býkem. Mínós vinil ze ztráty svého úžasného syna Athény, a protože byl přesvědčený, že ho nedokázaly před zdivočelou bestií ochránit, toužil po krvavé pomstě.

Rozlícený Mínós vytáhl proti Athénám a jako projev své síly zničil cestou království Megara. Nísos, král Megary, byl proslulý svou neporazitelností, ale jeho pověst se nedala srovnávat s udatností Mínóa. Když Nísos přišel o pramínek purpurových vlasů, v němž spočívala jeho síla, byl náhle zcela bezmocný a Mínós si podmanil jeho zemi.

Jak se Mínós dozvěděl, že stačí ustřihnout králi pramínek vlasů? Pobaveně mi vyprávěl, jak se do něj zcela bezhlavě zamilovala králova dcera, krásná princezna Skylla. Když mu šeptala do ucha sladké sliby a přísahala, že se vzdá domova i rodiny výměnou za jeho lásku, předala mu zároveň i klíč ke zkáze vlastního otce.

Mínós byl tím, že dcera byla schopna zradit svého otce, spravedlivě rozhořčený. Jakmile království padlo pod mocným úderem jeho krvavé sekery, uvázal zamilovanou dívku k zádi své lodě a obřadně ji vlekl k jejímu vodnímu hrobu. Skylla křičela a naříkala nad ztrátou víry v něžnou lásku.

Mínós mi po návratu z poražených Athén řekl, že zradila svého otce a své království, a zářil při tom radostí z vítězství. Proč by můj otec, krétský král Mínós, stál o ženu, jež je proradnou dcerou?

I. ČÁST

1

Jsem Ariadna, krétská princezna, ale tento příběh nás zavede daleko od skalnatých břehů mé vlasti. Můj otec, král Mínós, mi často vyprávěl, jak mu jeho neochvějné morální chování umožnilo zvítězit nad Megarou podřízenou Athénám a stalo se zářným příkladem jeho dokonalého úsudku.

Příběhy líčí, že když se Skylla utopila, proměnila se v mořského ptáka. Neunikla svému krutému osudu, protože ji ihned začal jako věčný mstitel pronásledovat orel s rudým zobákem, jehož se už nikdy nezbavila. A já věřím, že je to pravda, neboť bohové si vždycky užívali pohled na dlouhotrvající bolest.

Kdykoli si vzpomenu na Skyllu, vidím pošetilou zamilovanou dívku lapající po dechu a topící se ve vlnách rozčeřených zádí lodě mého otce. Klesá do hlubin pod rozvířenou hladinou, kam ji stahují nejen železné řetězy, jimiž ji můj otec připoutal k zádi, ale i tíha děsivého poznání, že obětovala všechno, co znala, kvůli lásce, jež byla stejně prchavá a pomíjivá jako duhy třpytící se v tříšti mořské vody.

Ale moc dobře vím, že krvavou odplatou mého otce netrpěli pouze Nísos a Skylla. Mínós si na Athéňanech vynutil za ukončení bojů strašlivou cenu. Zeus, všemocný a krutý vládce bohů, s oblibou dodával smrtelníkům výjimečnou sílu, a tak umožnil svému oblíbenci Mínóovi, aby seslal na Athény morovou ránu v podobě vlny chorob, zoufalství, smrti a zármutku. Vzduch byl prodchnutý nářkem matek, jimž před očima umíraly nemocné děti. Bitevní pole byla poseta mrtvými vojáky a mocné město, jež stejně jako mnohá další náhle zjistilo, že bývalo silné jen díky slabému člověku, se začalo hroutit pod hromadami obětí moru způsobeného mým otcem. Nemělo jinou možnost než přijmout jeho požadavky.

Ovšem Mínós nechtěl po Athénách bohatství či moc. Vyžadoval tribut. Každý rok muselo připlout po mořské hladině na Krétu sedm athénských mladíků a sedm athénských dívek, aby nasytili netvora, jenž by byl hanbou naší rodiny, kdyby lidé věděli, kým skutečně je, ale podařilo se stvořit z něj bájnou postavu. Když se blížila jeho každoroční hostina, řval tak hlasitě, že se otřásaly a pukaly podlahy našeho paláce, přestože byl ukrytý hluboko v samém středu potemnělého labyrintu, natolik složitého, že když do něj někdo vstoupil, už nikdy nevyšel ven na denní světlo.

Labyrintu, k němuž jsem měla klíč jenom já.

Labyrintu, ve kterém byl ukrytý ten, kdo představoval největší ponížení a zároveň největší výhodu krále Mínóa.

Můj bratr. Mínótauros.

Když jsem byla malá, nesmírně mě fascinovala tajemná zákoutí paláce v Knóssu. Přebíhala jsem z jednoho úžasného pokoje do druhého, přejížděla dlaní po hladkých červených zdech a zkoumala nespočet klikatících se chodeb. Prsty jsem hladila obrysy dvoubřité sekery zvané labrys vytesané do kamenů. Později jsem se dozvěděla, že pro Mínóa představoval labrys schopnost Dia vysílat blesky, aby dal najevo svou neomezenou moc. Můj domov připomínal bludiště, a když jsem v něm pobíhala, měla jsem pocit, že poletuji. A kdykoli jsem vyběhla z paláce na překrásné nádvoří zalité sluncem, připadala jsem si jako motýl, jenž vyletěl z kukly. Uprostřed nádvoří zářil velký naleštěný kruh, na němž jsem strávila nejšťastnější hodiny svého mládí. Stal se tanečním parketem, po kterém jsem divoce vířila a točila se a vytvářela na něm neviditelné tapisérie. Byl to zázrak stvořený ze dřeva, dokonalé dílo slavného řemeslníka Daidala. Byť samozřejmě nešlo o jeho nejznámější výtvor.

Pozorovala jsem ho při práci na tanečním parketu. Byla jsem zvídavá a netrpělivě jsem na něj naléhala, ať už je s ním hotový, aniž bych si vážila toho, že mohu sledovat vynálezce, jehož sláva se nesla celým Řeckem. A možná ještě dál, ale to jsem tehdy přesně nevěděla. Téměř jsem netušila, co se nachází za hradbami paláce. Od té doby uplynulo přes deset let, ale kdykoli si na Daidala vzpomenu, vidím mladého muže plného energie a tvůrčího zápalu. Když jsem ho sledovala při práci, vyprávěl mi, jak putoval z místa na místo a učil se svému řemeslu, až jeho výjimečné nadání upoutalo pozornost mého otce, který ho oceňoval natolik, že se Daidalos rozhodl zůstat. Měla jsem pocit, že do té doby byl snad úplně všude, a doslova jsem mu visela na rtech, když popisoval vyprahlé písčité pouště v Egyptě nebo neuvěřitelně vzdálená království zvaná Ilýrie a Núbie. Často jsem pozorovala, jak od krétských břehů odplouvají lodě, jejichž stěžně a plachty byly vytvořeny pod dohledem zručného Daidala, a představovala jsem si, jaké asi je plavit se na jedné z nich napříč oceánem a cítit pod nohama vrzání paluby a nárazy divokých vln do lodních boků.

V našem paláci bylo mnoho Daidalových výtvorů. Sochy, které vyřezal, byly tak plné života, že je musel přivázat ke zdem, aby z nich samy seskočily dolů. Na krku a na zápěstích mé matky zářily jeho překrásné tenké zlaté řetízky. Když si jednou všiml mého dychtivého pohledu, obdaroval mě drobným zlatým přívěskem znázorňujícím dvě včely sedící na malinkém kousku plástve. Na slunečním světle doslova žhnul a já měla pokaždé pocit, že z něj každou chvíli začnou vytékat kapky medu a rozpustí se v teplých paprscích.

„Ten je pro tebe, Ariadno.“ Vždycky se mnou mluvil vážně, což se mi líbilo.

Nepřipadala jsem si jako otravné dítě, jako dcera toho, kdo nikdy nevelel flotile a nedobýval království, pokud z toho neměl zisk. Jestli si mě Daidalos někdy dobíral, nepoznala jsem to, protože jsem vždy měla pocit, že se bavíme na stejné úrovni.

Vzala jsem si přívěsek, zvídavě ho otáčela v prstech a žasla nad jeho krásou. Pak jsem se zeptala: „Proč včely?“

Zvedl ruku dlaní k nebi, pokrčil rameny a usmál se. „Proč ne včely?“ opáčil. „Včely milují všichni bohové. Včely krmily medem malého Dia ukrytého v jeskyni, a díky tomu byl potom natolik silný, aby mohl svrhnout z trůnu mocné Titány. Včely produkují med, kterým Dionýsos sladí víno, aby bylo přímo neodolatelné. Říká se, že pomocí medového koláče lze zkrotit dokonce i strašlivého Kerbera, jenž střeží podsvětní říši! Budeš-li mít tento přívěsek na krku, dokážeš každého nenápadně přimět, aby jednal dle tvé vůle.“

Nemusela jsem se ptát, koho má na mysli. Celá Kréta byla nucena řídit se jednoznačnými rozhodnutími krále Mínóa. Věděla jsem, že ani obří roj včel by ho nedonutil třeba jen trochu je změnit, ale Daidalův dar mi udělal velkou radost a pořád jsem ho nosila. Zářil mi hrdě na krku, když jsme se zúčastnili jeho svatby. Uspořádal ji můj otec, jehož potěšilo, že uzavřel sňatek s dcerou Kréty. Bylo to další pouto s naší zemí a Mínós se mohl dál vychloubat svým výjimečným vynálezcem. Necelý rok po svatbě zemřela Daidalova manželka při porodu a Daidalos se s nesmírnou láskou staral o svého syna Íkara. S radostí jsem ho pozorovala, když nosil miminko v náručí a ukazoval mu květiny a ptáky a všelijaké divy našeho paláce. Má mladší sestra Faidra se batolila těsně za ním, a když už mě nebavilo ochraňovat ji před možnými nebezpečími, zanechala jsem ji v péči Daidala a potichu se vplížila na svůj taneční parket.

Za oněch časů se mnou tančila má matka Pásifaé. Právě ona mě to naučila. Nešlo o přesně stanovený počet kroků a pohybů. Zdědila jsem po ní schopnost vytvářet z divokých chaotických pohybů ladný tanec. Dívala jsem se, jak se podvoluje hudbě a mění ji v jakési vznešené šílenství, a já se snažila o totéž. Díky ní jsem brala tanec jako hru založenou na souhvězdích ladících s mými kroky. Řekla: „Orion!“ a já začala zběsile poskakovat z místa na místo a představovala jsem si světelné body tvořící na obloze obraz ubohého lovce odsouzeného k záhubě. „Artemis ho tam umístila, aby se na něj mohla každou noc dívat,“ sdělila mi důvěrně, když jsme se k sobě přitiskly a snažily se popadnout dech.

„Artemis byla vždy ctnostná bohyně a bedlivě střežila svou cudnost,“ vysvětlila mi Pásifaé. „Smrtelník Orion byl její oblíbenec a společník při lovu, který ovládal téměř tak dobře jako ona.“ Ovšem pro člověka je to hodně svízelná situace. Bohům se sice líbí, když smrtelníci mají výjimečné nadání pro lov, hudbu či tkaní látek, ale nikdy jim neodpustí přílišné sebevědomí. Pokud se přiblíží jejich božským schopnostem, nevyhnutelně je čekají strastiplné nesnáze. Nesmrtelní nesnášejí představu, že by mohli být v jakémkoli ohledu horší než smrtelníci.

„Orion se usilovně snažil být stejně dobrý jako Artemis a zoufale toužil něčím na ni zapůsobit,“ pokračovala má matka. Pak vrhla letmý pohled na okraj dřevěné podlahy, kde si hráli Faidra a Íkaros. Téměř pořád byli spolu a Faidra měla nesmírnou radost, že je starší a může alespoň někdy rozkazovat někomu menšímu. Když Pásifaé viděla, že jsou zabraní do hry a neposlouchají nás, vrátila se k příběhu. „Nejspíš doufal, že když zabije hodně živých tvorů, získá si její obdiv a Artemis poruší slib cudnosti. A tak přišli sem, na Krétu, a započal divoký hon. Den za dnem zabíjeli zvířata na ostrově a házeli je na obří hromady na důkaz své zdatnosti. Ale když Gaia, matka všeho na zemi, cítila, že půda je nasáklá krví, procitla z tichého snění a zděsila se strašlivého pekla, které Orion po boku zbožňované bohyně rozpoutal. Gaia se obávala, že by mohl vyhubit všechno živé, protože se choval jako šílený a vychloubal se svými činy. A tak se odebrala do podzemních komor, aby povolala jedno ze svých stvoření. Obrovského štíra, jehož vypustila ven, aby namyšleného Oriona potrestal. Něco takového svět do té doby neviděl. Krunýř se mu blyštěl jako leštěný obsidián. Jeho klepeta byla dlouhá jako noha dospělého člověka a děsivý ocas trčel k bezmračné obloze, nasával Héliovo světlo a vrhal obrovský temný stín.“

Když líčila bájného tvora, celá jsem se rozechvěla a přivřela jsem oči. Jako bych viděla, jak se vynořil přímo přede mnou, nepředstavitelně ohavný a krutý.

„Orion se ho nebál,“ pokračovala Pásifaé, „nebo svůj strach nedal najevo. Nicméně se mu nemohl rovnat a Artemis nezasáhla a nesnažila se ochránit ho před mocnými klepety...“ Odmlčela se a ticho vytvářelo ještě živější obraz ubohého Oriona, než by dokázala její slova. Když se vrátila k příběhu, viděla jsem, jak z něj netvor vysává život. Poddal se mu a konečně dal najevo lidskou slabost, protože byl vyčerpaný dlouhotrvající snahou vyrovnat se bohům, ač sám smrtelník. „Artemis truchlila pro svého společníka, a tak posbírala jeho ostatky roztroušené po Krétě a umístila je na nebe, kde ohnivě září ve tmě, aby se na ně mohla dívat každou noc, když kráčí sama se stříbrnou miskou a s pocitem, že si uchovala svou převahu a cudnost.“

Takových příběhů jsem slýchala mnoho. Jako by noční obloha byla poseta smrtelníky, kteří se střetli s bohy a poté se stali zářnými příklady ukazujícími světu dole, co dokážou nesmrtelní. Když matka tančila, ponořila se do vyprávění příběhů naplno a s divokou bezstarostností, aniž si uvědomovala, že její nevinné radovánky by mohly sloužit jako důkaz nekontrolované výstřednosti. Nikdo se nedíval, tudíž nemohla být obviněna, že se nechová jako ctnostná žena a dává najevo divoké nepřirozené pocity, a tak se mnou tančila bez zábran. Faidra a Íkaros byli mezitím ponořeni do své hry a žili ve světě, který si sami stvořili. Jediné, čeho jsme se mohly obávat, byl chladný dotek otcovy bezcitné racionality. Tančily jsme spolu jako matka a dítě snažící se nevnímat děsivou hrozbu.

Ale když jsem dospěla v mladou ženu, tančila jsem sama. Pleskání chodidel po zářícím dřevě vytvářelo rytmus, v němž jsem se doslova ztrácela. Vír tance mě pohlcoval. I bez hudby tlumil řev, jenž se ozýval pod mýma nohama, i údery strašlivých kopyt dunících v podzemí v samém srdci výtvoru, jenž upevnil Daidalovu slávu. Mohla jsem napřahovat ruce co nejvýš k poklidné obloze a zapomenout při tanci na hrůzy odehrávající se pod námi.

A tím se dostávám k dalšímu příběhu, k tomu, který Mínós nerad slyšel. Když se jako jeden ze tří znesvářených bratrů stal krétským králem, zoufale se snažil dokázat, že je toho hoden. Modlil se k Poseidónovi, žádal ho, ať pošle úžasného býka, a hlasitě přísahal, že ho obětuje na počest boha moří, čímž si zajistí jeho přízeň a zároveň i královskou moc nad Krétou.

Poseidón poslal býka, božské stvrzení Mínóova práva vládnout Krétě, ale byl tak překrásný, že se můj otec rozhodl oklamat boha. Nechal si ho a místo něj obětoval obyčejného býka. Bůh moří to vnímal jako urážku a otcův podvod ho rozlítil natolik, že začal osnovat pomstu.

Má matka Pásifaé je dcerou Hélia, mocného boha slunce. Nezáří tak oslnivě jako můj dědeček, její záře je jemná a zlatavá. Vybavuji si něžné paprsky proudící z jejích zvláštních bronzových očí, letní teplo jejího objetí i smích prodchnutý slunečním světlem. Když jsem byla dítě, dívala se přímo na mě, ne skrze mě. Svět byl prodchnutý jejím světlem, až do chvíle, kdy se stala průsvitnou okenní tabulkou lámající světlo, jehož proud postrádá bývalý jas. Do chvíle, než zaplatila strašlivou cenu za to, že podvedla svého manžela.

Z hlubin oceánu se z pěnícího víru soli, vilejšů a hněvu vynořil Poseidón. Nezaměřil svou vytříbenou stříbrnou pomstu přímo na Mínóa, na muže, jenž ho zradil a potupil, ale soustředil se na mou matku, královnu Kréty, v níž probudil nezdravě vášnivé city k býkovi. Toužila po něm natolik, že začala jednat zcela zaslepeně a přesvědčila nic netušícího Daidala, ať vytvoří dřevěnou krávu, která bude vypadat tak věrohodně, že se býk nechá ošálit a spojí se s ní – přesněji řečeno s poblouzněnou královnou ukrytou uvnitř.

Toto spojení bylo zakázaným tématem na celé Krétě, ale lidé si o něm přesto šeptali a jejich řeči se dostaly až ke mně a plazily se kolem mě jako úponky zášti a posměchu. Byl to cenný dar pro rozzlobenou šlechtu, smějící se kupce, sklíčené otroky, dívky fascinované děsivou představou o neřesti i pro mladíky přitahované smělou šíleností takového činu. Ve všech koutech paláce zaznívalo mumlání a šeptání a vzduchem se neslo pohrdavé syčení a posměšné pochechtávání. Přestože se zdálo, že Poseidón minul svůj cíl, ve skutečnosti udeřil se smrtící přesností. Nezasáhl Mínóa, ale znectil jeho manželku tak groteskním způsobem, že ponížil i jeho. Udělal z něj paroháče, který se oženil s pomatenou ženou s nepřirozenými touhami.

Pásifaé byla krásná a její božské dědictví bylo pro Mínóa nesmírně cenným příspěvkem do manželství. Mohl se chlubit, jak je jemná, kultivovaná a sladká, takže její ponížení určitě připadalo Poseidónovi velmi zábavné. Máte-li něco, čím se pyšníte a co vás povyšuje nad ostatní smrtelníky, pak mají bohové zjevně radost, když to mohou zničit na padrť. Přemýšlela jsem o tom jednoho rána, nedlouho po zkáze Pásifaé. Česala jsem své sestře hedvábné kadeře, dar, který zdědila po naší oslnivé matce, a náhle jsem se rozplakala, protože jsem měla pocit, že každá zlatá kudrlinka je návnadou božským velikánům, již kráčejí po nebi a připravují nás i o ty nejdrobnější úspěchy a drtí je na prach mezi svými nesmrtelnými prsty.

Když přišla má služka Eiréné, spatřila mě, jak pláču do vlasů udivené Faidry. „Ariadno,“ zašeptala mi do ucha. Litovala mě, hlavně proto, že nevinnost mého dětství byla otřesena tak absurdním způsobem. „Copak je?“

Bezpochyby si myslela, že pláču kvůli matčině pohaně, ale já se v tu chvíli soustředila jenom na sebe a na své obavy. „Co když bohové...“ zalykala jsem se slzami, „co když mi ustřihnou vlasy a já budu holohlavá a ošklivá?“

Eiréné nejspíš potlačila úsměv, ale já si toho nevšimla. Jemně mě odtáhla od Faidry a vzala mi hřeben z ruky. „Proč by něco takového dělali?“

„Jestli se otec znovu rozzlobí,“ vykřikla jsem, „připraví mě o vlasy, aby se musel stydět za svou ohavnou dceru!“

Faidra svraštila nos. „Princezny nemůžou být plešaté,“ řekla rezolutně.

Plešatá princezna by nebyla k ničemu. Mínós často mluvil o manželství, které mě jednou čeká. O úžasném svazku, jenž posílí jeho slávu na Krétě. Neměl se vychloubat předem. Když jsem si představila, co se může stát, běhal mi mráz po zádech. Jak se mohu ochránit před jeho špatnými činy? Urazil bohy, kteří zničili jeho manželku, tak proč by nezničili i jeho dceru?

Eiréné se posadila vedle mě a já cítila, jak náhle zvážněla. Má slova ji překvapila. Nepochybně očekávala, že jsem nešťastná kvůli nějaké maličkosti, záchvěvu, který zmizí stejně rychle, jako se rozplyne mlžný opar v růžových prstech úsvitu. Tehdy jsem netušila, že jsem narazila na pravdu o ženství. I když se snažíme vést bezúhonný život, naše vášně a lačnost mužů nás mohou dovést ke zkáze a nic s tím nenaděláme.

Eiréné nemohla tuto pravdu popřít. Nedávno nám vyprávěla příběh o slavném hrdinovi Perseovi, jenž se zrodil ze zlatého řetězu Dia, který navštívil krásnou a osamělou Danaé zavřenou v bronzové komoře, ze které viděla pouze na oblohu. Stejně jako všichni hrdinové dělal i Perseus čest svému otci a zabil strašlivou obludu, která už pak nemohla škodit světu. Napjatě jsme poslouchaly Eiréne, když líčila, jak uťal hlavu Gorgoně Medúse, a zděšeně si představovaly hady, kteří vyrůstali z její příšerné hlavy a syčeli a svíjeli se, když mávl svým úžasným mečem. Zprávy o jeho udatném činu se dostaly na náš dvůr teprve nedávno a my jsme žasly nad jeho odvahou a chvěly se při představě, že má hlavu Gorgony a každý, kdo na ni pohlédne, se promění v kámen.

Dnes Eiréné nemluvila o Perseovi. Vyprávěla nám, jak Medúsa přišla ke své koruně z hadů a k uhrančivému pohledu. Byl to příběh, který by mě dřív zaujal. Teď už mě neuchvacoval svět statečných hrdinů. Příliš rychle jsem poznávala bolest žen, jež byla v příbězích o udatných činech skryta.

„Medúsa bývala krásná,“ řekla nám Eiréné. Odložila hřeben a Faidra jí vylezla na klín a zaujatě poslouchala. Má sestra bývala málokdy v klidu, ale příběhy ji pokaždé doslova uchvátily. „Má matka jednou viděla Medúsu v Athénách na velké slavnosti, sice jen z dálky, ale poznala ji podle překrásných vlasů. Zářily jako řeka a nikdo si ji nemohl splést. Jenže se z ní stala krutá mladá žena. Prohlašovala, že bude pořád panna, a vysmívala se nápadníkům, kteří ji žádali o ruku...“ Eiréné se odmlčela, jako by pečlivě zvažovala slova. Nejspíš si uvědomila, že to není příliš vhodný příběh pro mladé princezny. Ale z nějakého důvodu, který znala pouze ona, ve vyprávění pokračovala. „V chrámu Athény jí jeden nápadník zastoupil cestu, takže nemohla utéct. Mocný Poseidón chtěl krásku pro sebe a nevyslyšel její prosby ani nářek. Nevadilo mu, že bude znečištěn posvátný chrám, ve kterém stáli.“ Eiréné se pomalu a zhluboka nadechla.

Už dávno jsem přestala plakat a napjatě jsem poslouchala. Znala jsem Medúsu jen jako příšeru. Vůbec mě nenapadlo, že předtím byla úplně jiná. Příběhy o Perseovi nezahrnovaly celý její osud.

„Athéna se rozčílila,“ pokračovala Eiréné. „Panenská bohyně nemohla dopustit, aby se v jejím chrámu stal tak ohavný zločin. Musela potrestat dívku, která se chovala tak nestoudně, že ji chtěl ovládnout Poseidón, a navíc svými ohavnými činy samotnou Athénu urážela.“

Medúsa musela zaplatit vysokou cenu za Poseidónovo jednání. Nedávalo to smysl, ale pak jsem sklonila hlavu a podívala se na celou věc z hlediska logiky bohů. Díly skládanky zapadaly na správná místa a nakonec vznikl obraz, jenž byl z pohledu smrtelníka doslova děsivý. Podobně jako když se moucha dívá na pavučinu.

„Athéna zbavila Medúsu vlasů a dala jí místo nich živé hady. Připravila ji o její krásu a znetvořila její obličej natolik, že každý, kdo se na ni podíval, zkameněl. Medúsa běsnila a kudy šla, zanechávala za sebou sochy, v jejichž tvářích se zračil děs. Muži, kteří po ní dřív toužili, se jí teď báli a klidili se jí z cesty. Než jí Perseus usekl hlavu, vykonala stokrát svou pomstu.“

Probrala jsem se z hlubokého zadumání. „Proč jsi nám vyprávěla zrovna tenhle příběh, a ne nějaký jiný, Eiréné?“

Pohladila mě po vlasech, ale dál upřeně hleděla kamsi do dáli. „Napadlo mě, že je načase, abyste znaly i něco jiného,“ odpověděla.

V následujících dnech jsem o tom příběhu často přemýšlela a převracela ho v hlavě jako pecku ve zralé broskvi. A pak se nečekaně dostavilo děsivé prozření. Nebylo možné nevidět souvislost mezi Medúsou a Pásifaé. Obě zaplatily za zločin, který spáchal někdo jiný. Ale Pásifaé se stáhla dovnitř a každý den byla menší, i když se jí podivně napínalo a zvětšovalo břicho, v němž se nacházelo podivné dítě. Oči měla pořád sklopené k zemi a její ústa nevydávala ani hlásku. Nebyla jako Medúsa, jejíž neštěstí se odráželo v ječících hadech svíjejících se kolem její hlavy. Má matka se stáhla do nedosažitelného kouta své duše. Byla jako tenoučká a téměř průhledná ulita, která leží na písku a pomalu mizí pod nárazy divokých vln.

Rozhodla jsem se, že kdyby se něco stalo, budu jako Medúsa. Pokud mě bohové jednou obviní z hříchů někoho jiného, jestli mě budou chtít potrestat za něco, co udělal někdo jiný, nebudu se skrývat jako Pásifaé. Přijmu hadí korunu a svět se přede mnou bude mít na pozoru.

2

Můj strašlivý bratr Asterión se narodil, když mi bylo deset let, nedlouho poté, co nám Eiréné vyprávěla ten zvláštní příběh. Když matka předtím porodila mého bratra Deukalióna a mou sestru Faidru, byla jsem ji navštívit, takže jsem si myslela, že vím, co mohu očekávat. Ale v případě Asterióna tomu tak nebylo. Na Pásifaé byl doslova žalostný pohled. Její božská krev zděděná od Hélia ji sice udržovala při životě, ale nemohla ji ochránit před bolestí. Bolestí, jakou jsem si nedokázala ani představit, přestože v hlubinách noci jsem se neubránila děsivým myšlenkám a často jsem se k ní vracela. Neustále jsem viděla dusající kopyta, růžky na neforemné hlavě a třesoucí se neohrabané údy. Bránila jsem se úvahám o tom, jak si asi prorazil cestu ven z těla mé matky, jež byla jako slaboučký paprsek slunce. Žár bolesti, kterou musela prožívat, ji nadobro zničil. Již předtím byla duchem nepřítomná, ale teď bylo jasné, že už se ke mně z cesty do žnoucího plamene utrpení nikdy nevrátí.

Očekávala jsem, že vůči němu pocítím nenávist a strach. Byl to netvor, jehož existence byla naprostou anomálií. Potichu jsem se vplížila do pokoje, z něhož odcházely porodní báby, rozechvělé, bledé a otřesené, vdechla jsem slaný pach vyvrženého masa a pocítila takový strach, že mi nohy málem přirostly k zemi.

Ale pak jsem spatřila matku. Seděla u stejného okna, o které se opírala, když se narodili mí sourozenci, a zalévala ji stejně vyčerpaná záře, jakou jsem vídala předtím. Přestože její oči byly jako prázdné skleněné tabulky a měla ztrhanou tvář, tiskla k prsům přikrývku a nosem se zlehka dotýkala hlavy svého dítěte. Když jsem pomalu přikročila blíž, frklo, škytlo a upřelo na mě tmavé oči. Všimla jsem si, že jejich víčka jsou lemovaná dlouhými tmavými řasami. Baculatou ručku mělo dítě položenou na matčině prsu a na každém prstu byl malý jasně růžový nehet. Bylo zabalené v přikrývce, takže jsem neviděla, jak jeho malé nožky přecházejí v srstnaté údy s kopýtky tvrdými jako kámen.

Novorozeně bylo netvor a matka prázdná ulita, ale já byla dítě a přitahovala mě jiskřička něhy v místnosti. Nejistě jsem šla ještě blíž a mlčky jsem vztyčeným prstem požádala o svolení. Snažila jsem se odhadnout, jestli mě matka vůbec poznala. Kývla hlavou.

Udělala jsem další krok. Matka si povzdechla a přešlápla na místě. Ztěžka se mi dýchalo a měla jsem sucho v krku. Ty kulaté temné pronikavé oči na mě dál upřeně hleděly.

Nespustila jsem z nich pohled. Popošla jsem ještě o píď a náhle mezi námi nebyla žádná vzdálenost. Prsty jsem pohladila hladké srstnaté obočí, nad nímž se ve spáncích rýsovaly malé výčnělky rohů. Přejela jsem rukou po jemné skvrně mezi jeho očima. Aniž by se výrazněji pohnulo, svěsilo čelist a já jsem ucítila na tváři teplý závan dechu. Vzhlédla jsem k matce, ale i když se na nás dívala, její pohled byl prázdný.

Znovu jsem se otočila k dítěti. Vytrvale na mě hledělo.

Když matka promluvila, leknutím jsem nadskočila. Nebyl to její hlas. Zněl hrubě a cize. „Asterión,“ řekla. „Znamená to hvězda.“

Asterión. Vzdálené světlo v nekonečnu temnoty. Když se příliš přiblížíte, změní se ve žhnoucí oheň. Průvodce vedoucí mou rodinu na cestě k nesmrtelnosti. Boží odplata určená nám všem. Netušila jsem, co se z něj stane. Ale matka ho držela a kojila a oslovovala jménem a věnovala se nám oběma. Nebyl ještě Mínótauros. Byl malé dítě. Byl můj bratr.

Faidra s ním nechtěla mít nic společného. Zacpávala si uši, když jsem líčila, jak rychle roste, jak se brzy po narození pokoušel chodit, jak mu podkluzovala kopýtka, jak neustále ztrácel rovnováhu, protože ho těžká hlava táhla k zemi, ale on byl nesmírně odhodlaný a vytrvale to zkoušel dál a dál. Hlavně nechtěla slyšet, čím ho krmíme, protože po pár týdnech odmítl pít mléko z matčina prsu, a tak mu zádumčivá a tichá Pásifaé házela krvavé maso a on si ho nadšeně vychutnával, a když dojedl, třel se o nás svou vlhkou hlavou. Těchto detailů jsem Faidru ušetřila.

Deukalión ho chtěl vidět, ale já si všimla, jak s vystrčenou bradou oceňuje mužný postoj našeho otce. Přestože se snažil projevit zájem, choval se velmi odměřeně a mně bylo jasné, že to jím doslova otřáslo.

Mínós se vůbec neobjevil.

A tak jsem se o něj starala já spolu s Pásifaé. Nikdy jsem v myšlenkách nezabíhala do budoucnosti, neříkala jsem si, co mu asi osud chystá. Doufala jsem, stejně jako matka, že v něm probudíme lidskou bytost. Možná ji ani tohle nenapadlo a jen se nechala vést mateřským instinktem. To vlastně nevím. Zaměřila jsem se výhradně na přítomnost a snažila se naučit ho chodit vzpřímeně, chovat se alespoň trochu slušně při jídle, reagovat během hovoru a jednat vstřícně a mile. Ale k čemu to všechno? Představovala jsem si, že jednou bude napůl civilizovaný a bude chodit po dvoře a nepřirozeně kývat svou velkou býčí hlavou na pozdrav shromážděné šlechtě? Tak naivní jsem nebyla ani ve snech. Možná jsem doufala, že naše úsilí zapůsobí na Poseidóna, který užasne nad svým božským výtvorem a bude ho chtít pro sebe.

Třeba to přesně tak bylo. Nepřemýšlela jsem nad tím, čeho si bohové opravdu cení. Poseidón nechtěl potácejícího se muže-býka skrytého za fasádou lidskosti a důstojnosti. Bohům se líbila divokost, surovost, vrčení a kousání a strach. Neustálý strach, jenž okatě vyčníval z kouře stoupajícího z oltářů a hlasitě zazníval z tiše odříkávaných modliteb a z chvalozpěvů posílaných vzhůru k nebi a jehož chuť jsme cítili pokaždé, když jsme pozvedli nůž nad obětinou.

Náš strach. Právě ten posiloval slávu bohů. A než byl mému bratrovi jeden rok, stal se velmi rychle ztělesněním hrůzy. Otroci se neodvážili přiblížit k místu, kde žil, protože představoval bolest smrti. Když mu přinesli jídlo, křičel tak příšerně nadšeně, až mi na zádech vyvstával smrtelný pot. Už ho neuspokojovaly plátky syrového krvavého masa. Když je spatřil, vydával hrdelní zvuky, z nichž mi tuhla krev v žilách. Pásifaé přinášela s prázdným a nezúčastněným pohledem krysy, které se jí v rukou svíjely a pištěly, a pak je svému synovi předhazovala. Bavil se tím, že pozoroval, jak zděšeně pobíhají sem a tam ve stáji, v níž pobýval, a číhal na chvíli, kdy je chytil a roztrhal zaživa na kusy.

Rostl mnohem rychleji než jiné děti, a když lovil krysy, viděla jsem, jak se mu na pažích rýsují svaly. Na stehnech mu pod tmavou srstí prosvítala růžová kůže, hrudník měl klenutý jako mramorové sochy zdobící nádvoří paláce, z jeho statných bicepsů a zaťatých pěstí vyzařovala síla a jeho děsivé vzezření korunovala rohatá hlava a tlama zbrocená krví.

Kdybych se ho nebála, byla bych pošetilá. Nebo pomatená, jako Pásifaé. Ale strach nebylo to jediné, co jsem vůči němu cítila. Samozřejmě se mi hnusil, když jsem viděla, jak frká a funí a buší do země v očekávání svíjející se hostiny, ale pod tím vším se skrývala špetka lítosti, tak bolestné, že jsem občas lapala po dechu a oči se mi zalily slzami, když se hlasitě domáhal další krve a dalšího utrpení. V duchu jsem si vytrvale říkala, že to není jeho vina. Nerozhodl se, že bude takový. Byl to Poseidónův krutý žert, jímž chtěl ponížit muže, který se ani neobtěžoval vrhnout na toho netvora jeden jediný pohled. Péčí o něj pověřil Pásifaé a mě. Můj mocný strach byl prodchnutý lítostí, za níž pomalu, ale jistě začínala vřít zlost, jakou jsem v době, kdy jsem ještě mohla, nedokázala potlačit. Když jedl, chtěla jsem ho udeřit cihlou po hlavě nebo mu vrazit kopí do zranitelného lidského masa. Dokud byl býček, nejspíš bych to i udělala, přestože jsem byla dívka. Ale nedokázala jsem se k tomu odhodlat a upřímně jsem se snažila pochopit, kým vlastně je. A jak by ho Mínós mohl využít, kdyby to také pochopil, na což mi ale síly nestačily.

Asterión rostl a uspokojit ho bylo stále obtížnější. Měsíce plynuly a pouze Pásifaé mohla chodit do stáje, jejíž vrata byla zpevněna těžkými železnými zástrčkami. Já už jsem dovnitř nechodila, ale nervózně jsem se potulovala kolem a ptala se sama sebe, co bych měla udělat. Ode dne, kdy se narodil, už jsem netančila. Žaludek se mi svíral úzkostí, a když jsem neklidně přecházela sem a tam, nebyla jsem schopna nalézt ve svém nitru místo, kde bych se dokázala uvolnit. Čekala jsem a říkala si, že vlastně nevím, na co čekám. Ale já to věděla.

Jsem si jistá, že Eiréné by se z vlastní vůle k oné stáji nikdy nepřiblížila. Nikdy se nedozvím, co ji té noci přimělo jít domů zadem. Té noci, kdy netvor sklonil hlavu a vrazil jí do zavřených vrat, tak jako mnohokrát předtím, kdy zůstalo dřevo nedotčené. Každý, kdo slyšel bušení jeho strašlivých rohů, doslova ztuhl hrůzou, ale všichni věřili, že se nemůže nic stát. Nechci si ani představit okamžik, kdy rozrazil vrata a Eiréné utíkala, přestože neměla sebemenší šanci se zachránit. Zkoprněla jsem a sevřelo se mi hrdlo. Pak jsem posbírala kusy roztrhaného oděvu roztroušené po nádvoří, nadzvedávaného poryvy větru, jenž začal vát, když jsme doběhli k rozbitým vratům stáje narychlo zataraseným nešťastnými pomocníky, kteří onoho podzimního rána objevili ta krvavá jatka.

Faidra ukryla tvář do mé sukně a já ji hladila po vlasech. „Nedívej se,“ zamumlala jsem ztuhlými rty.

Vybavuji si žár planoucích očí, které se na nás upíraly, když jsme se otočily a já spatřila shromáždění lidí, již se stali svědky oné scény. Pamatuji si na pocit bezmoci, jenž mě zachvátil uprostřed polokruhu vyčítavých pohledů, a pořád slyším dokola se opakující buch buch buch vražedných rohů mého bratra narážejících do železných plátů na vratech nedaleko za mnou.

Netuším, jak dlouho ten nekonečný okamžik trval, ale ohlušující ticho náhle přerušil příchod Mínóa. Šaty mu vlály, když kráčel davem, jenž se rozprchl a zmizel v jeho vlně jako hejno ryb před žralokem.

Vedle mě se krčila má matka.

Žádný úder, žádná ostrá slova. Když jsem se odvážila zvednout oči, spatřila jsem poklidný obličej bez náznaku blížící se bouře. U nohou se mu v chladném větru svíjel kousek roucha a já viděla, jak se na jeho tvář začíná vkrádat úsměv. „Manželko!“ zvolal.

Cítila jsem, jak ucukla, ale její zrak byl dál potemnělý jako kouřové sklo.

Mínós se zeširoka rozmáchl, vřele a nadšeně. „Den za dnem slýchám, jak náš syn roste a jak je silný. Stal se z něj úžasný jedinec a navzdory jeho mládí příběhy o jeho síle vzbuzují v srdcích lidí široko daleko velký respekt.“ Souhlasně pokýval hlavou a zadíval se na kusy látky zbrocené krví.

Náš syn? Překvapil mě, ale tehdy jsem ještě nechápala, jak to myslí. Nedůvěřivě jsem pozorovala, jak z ostrých rysů jeho obličeje čiší pýcha. Byl hrdý na příšeru, kterou živil v srdci svého paláce, byl hrdý na pověst, kterou mu získal. Poseidón si s ním nejen zažertoval, protože z něj udělal paroháče, ale dal mu i děsivou zbraň, božského netvora, a Mínós si uvědomil, že tím může posílit svou pozici.

„Musíme ho pojmenovat,“ prohlásil Mínós a já mlčela. Neřekla jsem Asterión. Copak by ho zajímalo, jaké jméno jsme mu s matkou daly?

Mínós přistoupil k vratům a při zvuku jeho kroků zesilovalo buch buch buch stejně jako nadšení mého bratra. Mínós položil ruku na vrata, která se pod jeho dlaní divoce otřásala. Zeširoka se usmál. „Mínótauros,“ pravil, a tím přijal mého bratra za vlastního. „Vhodné jméno pro divé zvíře.“

A tak se z Asterióna stal Mínótauros. Hanebná pozice mé matky už se nemísila s láskou a zoufalstvím. Její syn sloužil jako projev otcovy nadvlády nad světem. Rázem jsem chápala, proč ho pojmenoval Mínótauros, čímž potvrdil spojení božského netvora se svým jménem a spojil jeho bájnou pověst od narození s tou svou. Bylo mu jasné, že žádná stáj na světě nedokáže odolat Mínótaurově síle, a tak donutil Daidala stvořit jeho nejúžasnější a nejambicióznější dílo. Obrovský labyrint nacházející se přímo pod palácem, noční můru plnou klikatých cest, slepých uliček a odboček. A všechny vedly nevyhnutelně k jeho temnému středu. K doupěti Mínótaura.

Dítě Pásifaé bylo uvězněno ve tmavé změti chodeb a jeho jedinou společnicí byla osamělá ozvěna řevu a chrastění tlejících kostí pod dusajícími kopyty. Znovu jsem v matce začala rozpoznávat záblesky emocí. Kdysi zářila radostí, láskou a smíchem, teď ji obklopovala zahořklost a pomalu doutnající hněv.

Svou matku jsem ztratila v den, kdy ji Poseidónova kletba zavedla na pastviny, kde čekal jeho posvátný netvor. Přesto jsem pořád cítila, že ji hledám, i když jsem věděla, že to může být marné. Často jsem beznadějně a bezmocně zacházela do jejích komnat a pokoušela se znovu ji vyvést ven do světa, nevadilo mi, že mě vytrvale odmítá. Ale ještě častěji jsem narážela na zamčené dveře, a přestože mi bylo jasné, že je kousek ode mě, nedávala najevo, že slyší, jak na ni volám. A pak jednoho dne, když jsem se chystala otevřít dveře a předem si říkala, že to bude zase marné, jsem s překvapením zjistila, že se pod náporem mé ruky otevřely, snadno a zlehka, protože byly výsledkem Daidalovy práce.

Nechala svou svatyni nestřeženou a neslyšela mě vejít. V místnosti byla tma a na oknech visely těžké závěsy, které bránily teplému zlatavému slunci proudit dovnitř. Cítila jsem ostrou vůni bylin a začaly mě pálit a slzet oči. Nejistě jsem se rozhlížela a snažila se v šeru rozpoznat, kde je má matka.

Nehybně a mlčky seděla na podlaze ve středu velké komnaty. Nejevila větší známky života než Daidalovy sochy. Vlasy jí zakrývaly tvář a skrze prameny jsem viděla bělmo jejích očí.

„Matko?“ zašeptala jsem.

Nedala najevo, že mě slyší. Zatuchlý vydýchaný vzduch mě dusil. Ustoupila jsem o krok dozadu a snažila se chytit dveří. Nedokázala jsem si vysvětlit, jaký klaustrofobický děs mi sevřel hrdlo, nevěděla jsem, proč se cítím tak špatně a proč mě při tom pohledu tolik mrazí, přestože je spojený se silnou blízkostí tepla. Ale věděla jsem, že musím pryč, zpátky na čerstvý vzduch, zpátky k vůni levandule a k hučícím včelám poletujícím kolem mého tanečního parketu a ke všemu, co je přirozené a čiré a sladké.

Když jsem se pohnula, všimla jsem si, že na zemi před ní leží jakási figurína. Byla z vosku, nebo možná z hlíny. Nebyla jsem si jistá. Ani jsem nerozpoznala, jestli má zpodobňovat člověka, protože její údy byly znetvořené a pokroucené. Nad ní spočívala matčina ruka a na bledém zápěstí jí visela ozdoba, kterou jsem neznala. Napadlo mě, že vypadá jako kousek kosti. Nikdy předtím jsem ji neviděla.

Už jsem prožila dost děsivého. Narozením bratra jsem vyčerpala zásobu netvorů a nechtěla jsem tam zůstat ani o minutu déle. Třeba to byla jenom panenka, možná náramek a nic víc. Nehodlala jsem to zjišťovat. Otočila jsem se a utekla a nikdy jsem se jí na to nezeptala. Usilovně jsem se snažila té vzpomínky zbavit, ale nedokázala jsem ovládat myšlenky – a hlasy – druhých.

Celý Knóssos zalévala stále větší vlna šepotu a šířila se dál a dál. Kamkoli jsem šla, slyšela jsem útržky spekulací. Lidé si říkali, že matka je božská čarodějnice, jež se chtěla pomstít svému manželovi. Klevety šířily pradleny máchající prádlo u řeky, obchodníci hemžící se na tržištích, služky chichotající se v komnatách paláce i šlechtici popíjející víno z velkých bronzových misek v našem velkém sále. Ohromně se bavili příběhy o tom, jak dívky, které si Mínós bral do postele, popadl děs ve chvíli jeho vrcholu natolik, že cítily strašlivý vnitřní žár a křičely, jako by je mučili, a nakonec zemřely. A když léčitel, od něhož si Mínós vyžádal rady, rozřízl tělo jedné z nich, vyvalili se z něj štíři. Říkali, že za to může Pásifaé a její kletby. Nikdo nepochyboval o tom, že je něčeho takového schopna. Ty řeči jsem slyšela všude a nebylo před nimi úniku. Vzduchem se neslo jedovaté hadí syčení: Ona to chtěla. Chtěla býka, zvíře. Vsadím se, že křičela rozkoší, a ten bastard, kterého zplodila, je úplně stejný šílenec jako jeho matka...

Strašlivá slova se kolem nás plížila jako hustý olej. Na naší rodině lpěla tíživá špína, jež se usazovala na leštěném mramoru a zlatě v našem domově, znečišťovala překrásné gobelíny visící na zdech a byla jak zkyslá smetana, jako med s příchutí octa a všechno bylo kvůli ní shnilé a jedovaté a zničené. Deukalión měl štěstí, protože jako chlapce ho poslali do Lýkie, kde žil s naším strýcem a vyrůstal z něj mladý muž pod mnohem příznivějším vlivem Mínóova šlechetnějšího bratra. Já a Faidra jsme byly dcery, takže jsme musely zůstat. Stejně jako Daidalos, který od nás toužil utéct. Mínós ho spolu s Íkarem uvěznil ve věži a ven mohli jen pod dohledem stráží. Nechtěl riskovat, že se tajemství jeho labyrintu roznese a posílí moc jiného království.

Celá Kréta námi pohrdala. Lidé nám pochlebovali a snažili se získat naši přízeň, ale mezi sebou si povídali o podivných zvrácenostech a nepřirozených zvycích naší rodiny. Dvořané se krčili před Mínóem a sklopenými hlavami mu dávali najevo svou podřízenost, ale zároveň se v jejich očích zračilo pohrdání. Neměla jsem jim to za zlé. Všem bylo jasné, kam by se dostali, kdyby se z nich stali krétští vězňové. Za jakýkoli přestupek by byli potrestáni ve strašlivém bludišti vybudovaném ve skále, na které zářil náš palác. Jsem si jistá, že Mínós věděl, jak moc jím pohrdají, ale bavilo ho pozorovat, jak jim strach brání odejít. Nosil jejich nenávist jako ochranný krunýř.

A tak jsem tančila. Vytvářela jsem složité vzorce na širokém dřevěném kruhu, ovíjela si kolem těla dlouhé červené stuhy. Mé bosé nohy bušily v divokém zběsilém rytmu do vyleštěných dlaždic. A rudé pruhy poletovaly vzduchem a prolétaly se a klesaly a znovu vzlétaly přesně podle mých pohybů. Tančila jsem rychleji a rychleji a údery nohou se stále silněji rozléhaly v mé hlavě a přehlušovaly krutý smích, který mě doprovázel na každém kroku. Už jsem nevnímala hluboký hrdelní řev svého bratra ani zoufalý nářek nešťastníků, kteří byli vrženi za těžké dveře se železnými zástrčkami, nad nimiž byl do kamene vytesán labrys. Tančila jsem a v žilách mi víc a víc vřela zlost, jež mě poháněla dál a dál, až jsem nakonec padla doprostřed kruhu obtočená šarlatovými stuhami a lapala po dechu a čekala, až odplují temná mračna zamlžující můj mozek i můj pohled.

Čas plynul. Po mnoha letech nás navštívil můj nejstarší bratr Androgeós, jenž byl pryč, aby zdokonaloval svůj sportovní um. Když zjistil, co se doma děje, byl bezpochyby velmi zděšen a záhy odjel na panathénské hry a získal všechny medaile, za což se mu dostalo odplaty. Zahynul osaměle na svahu jednoho athénského kopce, kde ho nabodl na rohy divoký býk. Ač můj otec necítil v srdci opravdový zármutek, vyplul na moře, rozpoutal válku, způsobil nesmírný chaos a zanechal za sebou zoufalství, utrpení a hromady mrtvol, mezi nimiž byla i dívka, která ho milovala, dívka, kterou utopil.

Po návratu domů sdělil obyvatelům Kréty dobré zprávy. Mínótaurovy choutky už nebudou muset uspokojovat místní hříšníci, protože Mínós srazil Athény na kolena a donutil je přijmout odplatu za smrt mého nejstaršího bratra. Každý rok budou posílat čtrnáct svých dětí, aby mého nejmladšího bratra nasytily.

Nepřemýšlela jsem o sedmi mladících a sedmi dívkách, které spoutají a přepraví přes moře na lodích s černými plachtami. Nedokázala jsem si představit hrůzy labyrintu, zatuchlý pach smrti a zoufalství a těl roztrhaných hladovými zuby. Po žních následovaly další a já hleděla vzhůru k potemnělému nebi a hledala souhvězdí, která bohové vyryli na jeho velkou mísu. Smrtelníky, s nimiž si pohrávali a zpodobnili je pomocí krásných světel.

Nepřemýšlela jsem. Místo toho jsem tančila.

3

Byla jsem teprve osmnáctiletá dívka a měla jsem štěstí, že jsem se tak mohla i cítit. Vedla jsem bezstarostný život zahalený závoji a skrytý za vysokými zdmi. Pro svého otce jsem představovala cenu, kterou doposud nikomu neudělil, protože mě ještě nevyměnil za spojenectví s jinou zemí, neposadil mě do lodě plující ke vzdáleným břehům, aby rozšířil svůj vliv, neprodal mě jako tupé zvíře na trhu. Ale to všechno se mělo změnit.

Mínós byl známý svým chladným úsudkem oproštěným od emocí. Nikdy jsem ho neviděla zuřit, nikdy se nenechal ovládnout vášní. A zároveň si nevzpomínám, že by se někdy smál. Projevy citů mu připadaly nedůstojné a nehrozilo, že by jeho pohled byl zamlžený láskou či laskavostí. Platilo to i v případě volby mého manžela. Všechno určovala chladná racionalita.

„Doufám, že to není nějaký stařec,“ řekla Faidra, když jsme seděly na nádvoří a hleděly na oceán, a v každé slabice zazníval odpor. „Jako Rhadamanthys.“ Zatvářila se znechuceně. Bylo jí třináct let a měla pocit, že rozumí úplně všemu, hlavně tomu, co se jí nelíbilo.

Musela jsem se jejím slovům zasmát. Rhadamanthys byl krétský staršina. Mínós si nikdy nenechával od nikoho radit, ale tomuto letitému ctihodnému šlechtici dovoloval pronášet úsudky o drobných sporech a stížnostech, jež denně přicházely na jeho dvůr. Když přivedli před Rhadamantha provinilce, zadíval se na ně zvlhlýma, ale stále bystrýma očima, a přestože se mu vyschlé, pokřivené ruce třásly, namířil na ně pokřivený prst a i ti nejdrsnější a nejotrlejší žalobci strnuli strachem z jeho slov.

V duchu jsem viděla jeho řídké šedé vlasy, vodnaté oči a záhyby povadlé kůže. A náhle jsem si vzpomněla, jak před časem přišla ke dvoru Amaltheia, manželka farmáře Jórga, a požádala Rhadamantha, ať nějak potrestá manželovu krutost. Jórgos se před lidmi předváděl a naparoval a vykřikoval, že má právo řídit svou domácnost tak, jak sám uzná za vhodné. Diváci pohoršení troufalostí Amalthei souhlasně pokyvovali hlavou. Ale Rhadamanthys přivřel oči a upřel dlouhý pohled na sebestředného muže, který přecházel sem a tam, na ramenou se mu rýsovaly pevné svaly, a když mluvil, mocně mával zaťatou pěstí. Potom se Rhadamanthys zadíval na křehkou plačící schoulenou ženu s modřinami na krku vypadajícími jako stíny květin.

A pak pravil: „Jórge, když biješ osla, nedodáš mu sílu. Nedokáže nosit těžší náklad. Ve skutečnosti bude slabší. Když ho přijdeš nakrmit, odtáhne se strachy a bude hubnout a třást se. Když na něm budeš chtít odvézt zboží na trh, padne pod jeho tíhou na zem, přestože dřív to zvládal bez obtíží. Nebude ti k užitku.“

Všichni viděli, že Jórgos poslouchá. Upřímné prosby jeho manželky v něm nikdy nevyvolaly sebemenší soucit, ale Rhadamanthova slova upoutala jeho pozornost.

Rhadamanthys sedící na vysoké židli se zaklonil. „Ta žena ti může porodit syny. Stárneš a oni převezmou břímě a práci na tvých farmách. Ale pro slabou ženu je obtížné porodit silného syna, a jestli s ní budeš dál zacházet jako doposud, zeslábne jako osel a nebude schopna ti takový dar dát.“

Mnoho žen by nejspíš nepotěšilo, kdyby je někdo přirovnával k oslovi, ale já viděla v Amaltheiných očích slabý záblesk naděje. Jórgos váhavě mlčel a přemýšlel o Rhadamanthových slovech. Po chvíli řekl: „Chápu, jak to myslíš, vznešený pane.“ Pak se otočil ke své manželce, ale nepopadl ji hrubě za rameno. Ve snaze projevit určitou péči a ohleduplnost jí nabídl rámě.

Dvorem prolétlo znatelné zklamání, protože muži, kteří se tam shromáždili, očekávali, že budou svědky zajímavější podívané. Viděla jsem jejich lačné oči upřené na zoufalou ženu.

„Možná jsou horší než Rhadamanthys, i když je hodně starý,“ oponovala jsem Faidře.

„Pche!“ odsekla a vydala spoustu dalších zvuků, aby dala najevo znechucení.

Zasmála jsem se. „Tak kdo by to podle tebe měl být?“ zeptala jsem se jí.

Povzdechla si a v duchu smutně probírala šlechtice, kteří chodili často do paláce. Opřela se lokty o nízkou zídku stojící před námi, položila hlavu do dlaní a zadívala se kamsi přes skaliska. „Nikdo z Kréty.“

Zajímalo by mě, jaké lodě v tu chvíli asi viděla na moři, na něž upřeně hleděla. V našem přístavu se to hemžilo obchodníky z Mykén, Egypta, Fénicie a ze zemí, které jsme si nedokázaly představit ani v bujné fantazii neznající hranic. Kromě větrem ošlehaných kapitánů a kupců s tvářemi zvrásněnými sluncem mhouřícími oči před jasnou září krétského poledního slunce připlouvali výřeční princové a elegantní šlechtici v přepychových oděvech posetých blýskavými diamanty. Na palubách svých lodí přiváželi stohy luxusních látek, hromady lesklých oliv, amfory hustého olivového oleje, velké pytle obilí a vyděšeně poskakující zvířata. Kdo by mohl tvrdit, že žádný z těch mužů netouží vyměnit své poklady za dceru krále Mínóa a s ní získat prestiž našeho úctyhodného rodu zkrášlenou vzrušujícími příběhy o našich rodinných skandálech? Na Mínóův dvůr je přiváděl nejen strach, ale i okouzlení a naděje, že si odvezou domů kousek té prapodivné směsice slávy a hrůzy, aby se mohli spojit s mocí, jež mu náležela. Nicméně když některý z nich požádal o mou ruku – nebo o ruku Faidry, přestože byla ještě malá –, Mínós ho pokaždé odmítl. Mohl si dovolit nespěchat a dobře zvážit, které spojení mu přinese největší výhody.

„Představ si to, Ariadno,“ řekla Faidra a otočila se ke mně. „Nasednout do lodě a odplout pryč. Žít v mramorovém paláci daleko za mořem a mít všechno, co chceš.“

„Ale my žijeme v paláci plném bohatství,“ namítla jsem. „Ty si dokážeš představit něco, co teď nemáme?“

Na okamžik sklopila oči. Bylo mi jasné, jak to myslela. Přepychový život v paláci, kde jsou pod podlahami jen zásoby obilí a vinné sklepy. Možnost spát a vědět, že ji neprobudí šílený hladový řev zaznívající kdesi pod nohama. Místo, kde se země neotřásá zuřivostí bestie uvězněné v hloubi jejích útrob.

„Chtěla bych zmizet z dohledu všech zírajících očí,“ řekla netrpělivě. „Pryč od těch přízemních klevet a žvanivých hlupáků. Byla bych královna, které si její poddaní váží. Nebudu muset napínat uši, abych slyšela, jaké si zase vymysleli nesmysly a jak se chichotají, když opustím místnost.“ Tvářila se vážně, a když se znovu zadívala do dáli, zatnula čelist.

Jako malá se často rozkřičela pokaždé, když se jí něco nelíbilo, a kopala nožičkama v úporné snaze zbavit se zavinovačky, která ji rozčilovala. Nechtěla být v klidu a byla odhodlaná následovat mě, jakmile se dokázala podivnými pohyby batolit po zemi. Když se učila mluvit, rozléhal se chodbami její vysoký panovačný hlásek, jímž šišlavě prosazovala své požadavky. Pásifaé energie a životní síla jejího nejmladšího potomka pokaždé rozesmála. Ale když bylo Faidře pět let, poslal Poseidón svého býka a její dětství v tom okamžiku zahynulo.

Položila jsem jí ruku na rameno a cítila její tenké kosti, křehké jako ptáče. Byla ještě tak mladá. Když jsem se jí dotkla, vnímala jsem vnitřní napětí, ale potom zhluboka a pomalu vydechla.

Tiše a něžně řekla: „Já jen doufám, že ať se dostaneme kamkoli, i kdyby to bylo třeba hodně daleko, budeme pořád spolu.“ Propletla mé prsty spočívající na jejím rameni se svými. „Nedokážu si představit, že bys mě tu nechala.“

Ale všechno záviselo na rozhodnutí Mínóa, nikoli na našich nadějích. Takže když si mě jednoho pochmurného odpoledne povolal k sobě, měla jsem podezření, že konečně vybral spojení, které považoval za příznivé. Příliš mě nepřekvapilo, když jsem vešla do velkého sálu a spatřila neznámého muže stojícího před karmínově rudým trůnem krále Mínóa.

Do sálu pronikaly z nádvoří mezi sloupy jen tenké šedavé paprsky světla a ten muž stál ve stínu. Váhavě jsem se zastavila u dveří a snažila se vidět trochu víc skrze závoj, který mi zakrýval obličej.

„Má dcera Ariadna.“ Mínóův hlas zněl chladně.

Sklopila jsem zrak. Mozaika pod mýma nohama zobrazovala býka se skloněnou rohatou hlavu, který upíral pomatené temné oči na muže, jenž poletoval ve vzduchu přímo před ním.

„V jejích žilách koluje z matčiny strany krev slunce a z mé strany krev Dia.“

„Velmi působivé,“ opáčil muž. Nemluvil jako rodilý Kréťan a můj netrénovaný sluch nedokázal rozpoznat, jaký by to mohl být přízvuk. „Nicméně krev není to, co mě zajímá.“ Přešel po dlaždicích až ke mně. „Mohu vidět tvou tvář, princezno?“

Zvedla jsem oči a podívala se na Mínóa. Kývl hlavou. Rozbušilo se mi srdce. Když jsem se snažila uvolnit závoj, měla jsem pocit, že mám tlusté, neohrabané prsty. Ale byla jsem pomalá. Muž, který chtěl něco jiného než mou krev, jej sám sundal. Odtáhla jsem se, abych necítila na spánku jeho dlaň, a očekávala jsem, že ho otec pokárá za neslušné chování, ale Mínós se jen usmíval.

„Ariadno, tohle je Kinyras z Kypru,“ řekl.

Kinyras z Kypru byl tak blízko, že jsem na tváři cítila jeho dech. Rychle jsem odvrátila zrak, ale on mě chytil za bradu a otočil mou hlavu zpátky. V potemnělém sále jsem viděla záblesky jeho černých očí. Kolem hlavy se mu vinuly tmavé kudrny. Jeho vlhké rty zářily kousek od mých.

„Je mi velkou ctí, že tě poznávám,“ zamumlal.

Potlačila jsem nutkavou touhu ustoupit stranou, z dosahu jeho páchnoucího dechu, jejž jsem málem cítila v ústech, nadzvednout sukně a utéct ze sálu. Mínós se dál souhlasně usmíval a já musela stát na místě, a tak jsem přitiskla nohy k podlaze a hleděla dopředu. K mé úlevě udělal pár kroků dozadu.

„Je tak krásná, jak jste říkal,“ prohlásil.

Jeho slova byla jako vazký olej ulpívající na mé kůži. Cítila jsem, jak očima hltá celé mé tělo. Když polkl, slyšela jsem, že má ústa plná slin. Zvedl se mi žaludek.

„Samozřejmě,“ řekl úsečně Mínós. „Už můžeš jít, Ariadno.“

Snažila jsem se odejít pomalu a důstojně, ale zoufale jsem toužila po čistém slaném vzduchu a jak jsem přidala do kroku, zakopla jsem o okraj mozaiky v místě, kde přecházela v hladký kámen. Když jsem vyšla ven na útěšný chládek nádvoří, slyšela jsem, jak se ti dva v sále smějí.

Jako ve snách jsem spěchala do matčiny komnaty, kam jsem nevstoupila od chvíle, kdy jsem spatřila onen děsivý výjev. Na okamžik jsem zaváhala. Co tam asi uvidím? Když jsem rychle kráčela chodbou, zjistila jsem, že dveře jsou bohudíky otevřené a proudí z nich světlo. Ví matka něco? A pokud ano, bude ji to vůbec zajímat?

„Matko, ten muž, který byl u otce... Kinyras, muž z Kypru,“ vyhrkla jsem.

„Král Kypru,“ opáčila. Její hlas plul vzduchem a nebyl v něm cítit sebemenší zájem. „Vládne Pafosu. Všichni tamní králové jsou kněží Afrodity.“

Afrodita, bohyně lásky, jež se v dávných mlžných časech vynořila z vod zátoky u Pafosu. Nahá, dokonalá a zářící vystoupila ze zčeřené pěny poblíž skaliska. Zatímco její mocní sourozenci vládli nebi, obloze a podsvětí, doménou Afrodity byla srdce smrtelných i nesmrtelných bytostí.

Chytila jsem Pásifaé za paži ve snaze upoutat její pozornost. „Jaké má otec s tím králem, s tím kněžím plány?“ zeptala jsem se naléhavě. „Proč je tady?“

„Mínós chce kyperské bohatství, měď,“ odpověděla. „Obohatí tím Krétu a zajistí si oddanost, pokud by se Athéňané někdy vzbouřili.“

Bylo mi jasné, že pouze opakuje slova, která slyšela. Nevěděla jsem, jestli vůbec chápe, co jí říkám. Její hlas byl prázdný a netečný, stejně jako její pohled.

„A co za to Kinyras požaduje?“ zeptala jsem se. „Chce mě za manželku?“

„Ano. A Mínós bude mít měď.“ Pronesla to takovým tónem, jako by mluvila o šedé obloze nebo tom, jaké jídlo připravují sluhové k dnešní večeři.

Ztěžka jsem usedla na lehátko vedle ní. „Ale já si ho nechci vzít.“

„Jeho loď vyplouvá po žních. Svatba se bude konat na Kypru,“ odříkala naučená slova, jako by mě vůbec neslyšela.

„Já ho nechci,“ opakovala jsem. Ale matka nereagovala. Když jsem vzhlédla, spatřila jsem ve dveřích Faidru. Upřeně se na mě dívala a ústa měla otevřená zděšením.

Vstala jsem a nohy se mi třásly. „Je mi odporný,“ namítla jsem ve snaze upoutat její pozornost, ale Pásifaé již odplula na vzdálené moře svých roztříštěných myšlenek. Faidra na mě hleděla s tichým soucítěním a nevěděla, co by měla říct. „Jestli mi nepomůžeš, půjdu za Mínóem,“ řekla jsem. Faidra vytřeštila oči. Bylo mi jasné, že to bude marné, ale musela jsem to zkusit.

Když jsem vycházela z komnaty, necítila jsem se jako hrdinka. Jak bych mohla mít tolik odvahy? Ale druhá možnost, přijmout svůj osud, aniž bych se ho pokusila odvrátit, byla mnohem horší.

Vyšla jsem ven a Faidra mě vzala za ruku. „Půjdu s tebou,“ řekla a její nabídka mě zahřála u srdce. Bylo od ní šlechetné, že chtěla riskovat, že se otcův hněv nesnese jen na mou hlavu, ale i na její.

Samozřejmě jsem jí to nemohla dovolit. „Půjdu tam sama,“ prohlásila jsem. „Ale děkuji.“

Zatvářila se rozmrzele a pohodila vlasy. „Nepotřebuji tvou ochranu,“ řekla.

„Není to nutné,“ opáčila jsem. „Kdybychom přišly obě, ještě víc by se rozčílil.“

A tak jsem šla sama do trůnního sálu. Mínós seděl vzpřímeně na svém karmínově rudém sedadle. Na fresce za ním byli vyobrazeni delfíni skákající do vody a z vody. Kolem krále se hemžili rádci, šlechtici a další příživníci a nohsledi, ale k mé úlevě tam nebyl Kinyras.

„Dcero.“ Jeho uvítání bylo strohé a nevstřícné.

Zatnula jsem ruce v pěst a zabořila je do záhybů sukní. Nehty se mi zaryly do dlaní. „Otče.“ Sklonila jsem hlavu. Žádný z mužů se zatím nepodíval mým směrem, za což jsem jim byla vděčná.

Mínós na mě upřel znuděný pohled, jako by četl mé myšlenky, ale nepřipadaly mu zajímavé. Neměl ve zvyku pronášet zdvořilostní fráze, a tak mlčky čekal, až najdu odvahu a začnu neohrabaně mluvit.

Zhluboka jsem se nadechla. „Matka mi řekla, že se mám provdat za Kinyra.“

Mínós přikývl. Všimla jsem si, že dvořané se začali ohlížet a hovor kolem nás se mírně ztišil.

„Otče, naléhavě tě prosím...“ začala jsem.

Rázně mě přerušil a rezolutně mávl rukou ve vzduchu. „Kinyras je užitečný spojenec. To manželství bude přínosem pro celou Krétu.“

Věděla jsem, že mám pouze tenhle okamžik, protože pak už mi nebude věnovat pozornost. „Ale já si ho vzít nechci!“

V sále nastalo hrobové ticho.

Mínós se usmál. „Až skončí zítřek, odpluješ s ním.“

Otevřela jsem ústa, abych znovu promluvila. Hořely mi tváře. A pálily. Přicházela slova, o nichž jsem věděla, že bych je neměla vyslovit, ale nedalo se tomu zabránit.

Než mi mohla nevratně vylétnout z úst, ucítila jsem, jak mě někdo tahá za rukáv. Faidra, malá a statečná. Přece jen šla za mnou. Pohlédly jsme si do očí a já viděla, že mírně vrtí hlavou, a slova náhle odplula pryč.

Dalo se snad říct něco, co by ho přimělo, aby mě poslouchal? Jen by otočil hlavu a okamžitě zaměřil pozornost na své důležité záležitosti. Na věci týkající se dvoru, na nařízení určená poddaným, na chladné kalkulace, jež mu neustále vířily v hlavě, na nekonečné zvažování možností a na rozhodování, které z nich jsou pro něj nejcennější, ať už šlo o zlato, měď či fascinující zoufalý projev strachu. Když se na mě teď díval, bylo možné, aby mě nejspíš poprvé opravdu viděl?

Kinyrova loď odtud odpluje, daleko od labyrintu. Daleko od Mínóa.

Spolkla jsem vroucí bublající nenávist, jež mi začínala planout v hrdle. Představila jsem si, že můj obličej je vytesaný z hladkého mramoru a můj pohled stejně prázdný jako pohled Pásifaé. Zadívala jsem se mu do očí naprosto nezúčastněně. Důrazně přikývl.

Faidra mě odvedla ze sálu a já netušila, kam jdeme. Pak jsme se zastavily a já ucítila, jak její teplá ruka pouští tu mou. Znaveně jsem se kolem sebe rozhlédla. Byly jsme znovu na nádvoří, na kterém jsme si předtím tak bezstarostně povídaly o manželích a to nejhorší, co jsme si dokázaly přestavit, bylo stáří nebo nehezký vzhled. Faidra mlčela. Nejspíš jí bylo jasné, že slova jsou zbytečná, ale já doufala, že ví, že její přítomnost je pro mě velkou útěchou. Kolikrát tu ještě budeme spolu stát?

Zahleděly jsme se přes moře. Pohled do dálky mě odnášel jinam a trvalo hodně dlouho, než jsem si uvědomila, že mi Faidra tiskne ruku na rameno a říká mé jméno.

„Athénská loď, Ariadno. Podívej!“

Pod námi, kde se okraj útesu rozbíhal do širokého přístavu, jsem spatřila to, co upoutalo její pozornost a rozptýlilo mračna sdíleného zoufalství. Do doku vplouvala veliká loď ověšená černými plachtami. Faidra měla pravdu. Určitě přivážela letošní rukojmí.

„Nikdy předtím jsem to neviděla,“ řekla jsem.

„Pokaždé jsi utekla,“ pravila Faidra.

Bylo to tak. Doposud uplynuly dvoje žně, dvě lodě přivezly každá čtrnáct plačících dětí Athén a já se dvakrát schovala v nejvzdálenějších komnatách paláce. Úplně mi stačil letmý pohled na zděšené bledé obličeje. Když jsem zaslechla řinčení řetězů, kterými byly ty děti spoutány, prchla jsem, co nejdál to šlo. Když mě otec nutil jít ven, aby ukázal své dcery a pochlubil se přízní osudu, pokaždé jsem hleděla dopředu. Nemohla jsem se jim podívat do očí, nedokázala jsem si představit, co bych v nich viděla.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Ariadna.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.