© Dita Táborská, 2021

© Host — vydavatelství, s. r. o., 2021
(elektronické vydání)

ISBN 978-80-275-0947-8 (PDF)

ISBN 978-80-275-0948-5 (ePUB)

ISBN 978-80-275-0949-2 (MobiPocket)

Mé přítelkyni Markétě Scheibeler,
in memoriam

ÚVODEM

Černé jazyky nechtějí být historickým románem — klíčové dějinné momenty Tchaj-wanu neobjasňují, ba dokonce je ani nepojmenovávají. Bez alespoň základního povědomí o nich však mohou být některá hlediska a souvislosti příběhu obtížněji pochopitelné. Odborníci nechť mi prominou zjednodušení, kterých se v rámci žánru dopouštím.

Původní domorodí obyvatelé Tchaj-wanu, kterých statistiky v současnosti uvádějí již jen okolo tří procent, jsou jazykově a geneticky příbuzní jiným národům Austronésie, jako například Filipíncům či Mikronésanům. Tchaj-wan k dnešnímu dni oficiálně udává kromě čínské majority ještě šestnáct kulturně a jazykově živých svébytných etnických skupin, z nichž nejpočetnější jsou Amiové, Paiwanci a Atajalové.

K chanizaci (počínšťování) místního obyvatelstva docházelo průběžně. Čínští kupci se na západě Tchaj-wanu sporadicky usazovali od nepaměti a v průběhu sedmnáctého století došlo k několika masovým přistěhovaleckým vlnám především z jihočínských provincií. To začalo proměňovat demografický ráz ostrova. Čínské nářečí z provincie Fu-ťien se na jihu Tchaj-wanu izolovaně vyvinulo v dodnes živý jazyk — tchajwanštinu. Ta je však pro většinu mluvčích standardní čínštiny, jichž je v současnosti drtivá převaha, nesrozumitelná.

Imigrace z pevninské Číny pokračovala i v průběhu zhruba dvě stě let trvající nadvlády čínské dynastie Čching, kterou ukončila mírová smlouva mezi Čínou a Japonskem podepsaná roku 1895, jejíž součástí bylo i postoupení Tchaj-wanu a jeho přilehlých ostrůvků Japonsku. Začalo období padesáti let japonské kolonizace, které trvalo do konce druhé světové války a které je dodnes živou vzpomínkou pro nejstarší generaci tchajwanských obyvatel — překvapivě nikoli nutně negativní, většinou dokonce spíše naopak. Vedle útlaku, který Japonsko Tchaj-wanu přineslo, prožil ostrov také prudký ekonomický rozkvět a podstatná byla i skutečnost, že se mu de facto vyhnula válka.

Když se po své porážce Japonci z Tchaj-wanu stáhli, z pevninské Číny zmítané občanskou válkou vkročili na ostrov první vojáci čínského Kuomintangu, který pod velením generála Čankajška bojoval proti komunistům. Lidé na Tchaj-wanu — sami převážně čínského původu — přirozeně předpokládali, že se k nim Číňané budou chovat lépe než Japonci, kteří místní obyvatele neobsazovali do řídicích pozic a nakládali s nimi s despektem. Brutalita řady čínských kuomintangských vojáků proto byla o to větším zklamáním a v kontextu útlaku, který mnohým obyvatelům Tchaj-wanu nový vojenský režim přinesl, vzpomínky na příkoří japonské okupace notně vybledly.

Z důvodu kritické válečné situace v pevninské Číně se od konce roku 1948 a zejména od vítězství komunistů v roce 1949 začaly na Tchaj-wan valit obrovské počty přistěhovalců. Byť se režim snažil prudkou migrační vlnu brzdit, celkem se v tomto období přesunulo na ostrov na dva miliony uprchlíků — stoupenců Kuomintangu a odpůrců komunistického režimu. V průběhu října 1949 se poté, kdy byla k prvnímu říjnu oficiálně vyhlášena Čínská lidová republika ovládaná Komunistickou stranou Číny, na Tchaj-wan stáhl i generál Čankajšek se svou armádou. Komunisté nové útočiště protivníka ihned napadli a 25. října se vylodili na malém ostrůvku Ťin-men, jenž leží v Tchajwanském průlivu na dohled pevninské Číně a kde v té době již byli kuomintangští vojáci. Tehdy se odehrála klíčová bitva u Ku-ning-tchou. Záměr však Mao Ce-tungovi k překvapení mnohých nevyšel, Čankajškova vojska Ťin-men uhájila a umožnila tím v kontextu brzké korejské války a úzkého Čankajškova spojenectví s USA dlouhé období, kdy Peking svůj záměr obsadit Tchaj-wan odkládal. Tento stav trvá víceméně dosud.

S příchodem generála Čankajška nastalo období, které je běžně označováno pojmem bílý teror — éra tvrdé vojenské diktatury, která sice nesporně přivedla Tchaj-wan k pohádkovému ekonomickému rozmachu, ale která také v průběhu nejdelšího výjimečného stavu ve světových dějinách tvrdě perzekvovala kritiky režimu. Veškeré kontakty s pevninskou Čínou byly přísně zakázány pod hrozbou vysokých trestů — do Číny nebylo možné nejen cestovat, ale také zasílat korespondenci či telefonovat, ačkoli tam mnoho lidí žijících na Tchaj-wanu teprve před nedávnem opustilo své domovy a rodiny. Většina uprchlíků věřila, že Tchaj-wan je pouze dočasným útočištěm a že se všichni po konečném vítězství Kuomintangu nad komunisty znovu vrátí domů. Trvalo však dlouhých třicet osm let, než bylo těmto lidem dovoleno navštívit své blízké. Přímé lety mezi Tchaj-wanem a komunistickou Čínou byly poprvé zprovozněny dokonce až v roce 2008.

V roce 1987 bylo zrušeno stanné právo a nastal postupný proces demokratizace, který od roku 1996 charakterizuje přelévání politické moci mezi dvěma nejsilnějšími stranami: Kuomintangem a Demokratickou pokrokovou stranou. Zatímco Kuomintang v rámci svého historického odkazu poukazuje na jedinou Čínu na obou stranách Tchajwanského průlivu (přičemž se více opírá o společnou čínskou identitu) a sjednocení do budoucna hypoteticky nevylučuje, demokraté se více identifikují s tchajwanskou identitou. Ani jedna strana však nepřipouští, že by se Tchaj-wan měl vzdát svých demokratických principů, a obě jej vnímají jako samostatný stát. Podle nejnovějších průzkumů veřejného mínění se za Tchajwance považuje zhruba šedesát čtyři procent dotázaných, zatímco za Číňany pouhá necelá tři procenta. Identitu tchajwansko-čínskou nicméně označuje za svou zhruba třicet procent respondentů a zbývající část populace si nevybírá ani jednu z nabízených možností.

To ukazuje, že s generacemi vyrůstajícími již na Tchaj-wanu, mezi něž patřily už děti přistěhovalců po roce 1949, posiluje vnímání nové tchajwanské identity a oslabují sentimenty sounáležitosti s pevninskou Čínou. Na druhé straně nelze nevnímat, že pro mnoho obyvatel Tchaj-wanu je pouto s pevninskou Čínou přirozené a že minimálně z hlediska kulturně-jazykového sami sebe vnímají jako součást velkého čínského prostoru. Prakticky všichni lidé se však shodují v jednom — přáli by si zachovat status quo a nikdo nechce válku.

Ráda bych na tomto místě poděkovala specialistce na Tchaj-wan Mgr. Táně Dluhošové, Ph.D., se kterou jsem měla milou příležitost se na Tchaj-wanu setkávat a která se mnou laskavě zkonzultovala i tento úvod. Má vděčnost ale patří především mým známým a přátelům z Tchaj-wanu, kteří trpělivě odpovídali na mé dotazy a kteří byli někdy ochotní otevřít i těžká témata, o kterých se na Tchaj-wanu příliš často nemluví. Velmi si toho vážím — s pokorným vědomím toho, že vždy existuje množství příběhů a výpovědí neprávem nevyslechnutých.

1

Nepotřeboval se dívat na své prsty, stačilo mu sledovat v zrcadle, jak hbitým pohybem přehazuje jeden konec kravaty přes druhý, podebírá jej, prosmýkává a dotahuje. Jemně zaklonil hlavu a ujistil se, že ho uzel neškrtí. Přitom zpozoroval trčící chloupky z nosu. Nevrle přešel do koupelny, která byla stále zapářená, a okamžitě na sobě ucítil novou dávku potu. Rychle sáhl po strojku v šupleti a vyholil si chřípí. Aby mohl lépe nasávat, řekl si a trochu se pousmál. Rychle vyšel z koupelny a chvíli postál pod proudem vzduchu z klimatizace. Chňapl po mobilu a aktovce, aktivoval alarm a vyběhl před dům.

Dveře auta už byly otevřené, pozdravil Guntura a zaplul na své místo. Bylo vychlazené, tak to měl rád. Cesta do Tchaj-peje trvala hodinu, za tu dobu stihl projet na notebooku čerstvé ranní zprávy, v nichž některé titulky působily hystericky jako plačky otravných ženských na pohřbech. Tak si Bao ostatně novináře představoval — jako někoho, jehož životní náplní je vytvářet rozruch.

„Pane?“ Guntur se zadíval do zpětného zrcátka a Bao neochotně hlesl.

„Pane, měl jsem vám dnes připomenout plánovanou večeři s dětmi, pane.“

Bao si dál proklikával zprávy na notebooku a neodpověděl.

„Pane?“

„Teď ne!“

Na zahraničním odboru ministerstva to už žilo, i když zbývalo dvacet minut do začátku pracovní doby. Bao odpovídal pokývnutím na uctivé pozdravy kolemjdoucích a hned, jakmile zašel do kanceláře, strčila do dveří hlavu jeho sekretářka Čching.

„Pane náměstku, dáte si ještě před poradou čaj?“ Čching se zjevně zatím nestihla uvelebit ve své kanceláři — na zápěstí se jí bimbala taška s třemi krabičkami. Bao si v tu ránu představil jejich obsah, každé ráno navlas stejný — vaječné omelety, nudle a mdlou zeleninu. I dnes si Čching zjevně s klidem zatáhne roletku a rozloží svou opulentní snídani po stole, aby se mohla naládovat, pomyslel si Bao s odporem. Zavrtěl odmítavě hlavou.

„Svodky jsem vám už přichystala na stůl a podpisovou knihu vám…“

„Až po poradě, Čching!“ sykl Bao a sekretářka s omluvným úsměvem zmlkla a odešla.

Když Bao vešel do zasedačky, už tam skoro všichni byli.

„Zatím nám nic neposlali…“

„To dělají na energetice, s námi to nemá nic společného…“

„Copak ty na výbor nechodíš?“

Bao si u pultíku zamyšleně naléval kávu a útržky hovorů, které svištěly vzduchem, takřka nevnímal.

„Tak co, Bao, co ten tendr, jak to vypadá?“ zahalekal zástupce tiskové mluvčí Ming-čchuan zpoza stolu na Baa, který pečlivě vyprazdňoval obsah sáčku s cukrem do šálku.

Bao nesnášel, když ho někdo v práci oslovil přezdívkou, kterou znali jen jeho blízcí, jenomže na rozdíl od většiny ostatních nepoužíval žádné anglické jméno, takže od těch několika starých známých mu nezbývalo než to strpět. A Ming-čchuana znal opravdu už léta, ačkoli za přítele by ho rozhodně neoznačil. Bao pomalu přešel ke své židli a zadíval se mluvčímu přímo do očí.

„To není nic pro noviny, Ming-čchuane!“ odpověděl suše.

Ming-čchuan se nervózně rozesmál: „Prosím tebe, snad vím nejlíp, co je ke zveřejnění, ne? To se nemůžu ani zeptat?“

Bao po něm loupl očima a hlasitě usrkl kávu. Ming-čchuan byl dávný otcův kamarád, zhruba šedesátník, kterého Bao nikdy neměl rád. Míval totiž pocit, že právě s Ming-čchuanem otec vedl předlouhé hovory plné vypočítávání stížností na svého nezvedeného syna.

„Ty máš dneska teda náladu!“ prohodil mluvčí, ale vzápětí se na Baa polekaně zadíval. „Promiň, to jsem nechtěl. Vím, co je dneska za den.“

Bao svraštil tázavě obočí… otec! Zastyděl se. Výročí otcovy smrti bylo upřímně to poslední, s čím by si dnešní den spojoval.

Vtom vešel tajemník a zvučným hlasem oznámil příchod ministra.

Všichni rázem utichli a uctivě vstali.

Ministr se postavil do čela dlouhého stolu a pozdravil: „Ta-ťia chao!“

Přítomní mu sborově odvětili jako jeden muž „Chao!“ a potichu si posedali na židle.

V povznesené náladě se vracíš domů, spěcháš, tušíš sice, že pro to není valný důvod, ale nemůžeš si pomoct. Ve dveřích rychle vypakuješ zmatenou ošetřovatelku, která ti ještě vypočítává, které léky kdy nesmíš zapomenout podat, a zdůrazňuje, že s otcem nestihli procházku. Zvládnete to, pane Tangu? Musíte mu dát na nohy pokrývku, mívá je prochladlé i teď v teplém počasí.

Konečně za ní zabouchneš dveře a běžíš do obýváku, kde nacházíš otce podřimujícího na sedačce. Otráví tě to, ale alespoň se zajdeš převléknout a uvaříš čerstvý oolong. Schválně práskáš věcmi, ale s otcem to ani nehne. Dýchá vůbec? Jdeš se přesvědčit. Hrudník se mu téměř neznatelně rytmicky pohybuje.

Trvá to už příliš dlouho, takhle nebude v noci spát a bude zase sténat do ztichlého domu ty strašidelné zmatené vzpomínky.

„Pá!“ křikneš a zacloumáš s ním. Překvapeně otevře oči. Konečně!

„Bao, ty už jsi doma? Jak se má Sedrika?“

Zakroutíš netrpělivě hlavou. „Nevím, pá, bydlím teď přece s tebou, nevím, jak se dnes má,“ vysvětluješ mu a trochu si odkašleš. „Pá, dostal jsem to místo náměstka ministra hospodářství.“ Snažíš se ovládnout, aby to neznělo příliš naléhavě.

Otec jen zamlaská a odvrátí hlavu. Slyšel tě vůbec?

„Chci jít ven!“ prohodí směrem k ozdobnému držáku na deštníky.

Zklamaně přikývneš. „Jistě, půjdeme, ale musíš si nejdřív vzít léky. Přinesu ti je, počkej.“

Odejdeš, v kuchyni mechanicky nabíráš pilulky z pytlíčků přesně podle ošetřovatelčiných instrukcí a naléváš vodu.

Hlavou ti probliknou chvíle, které se navlas stejně rok co rok opakovaly. S Taem jste na konci školního roku oba dva přicházeli s dobrým vysvědčením. Dobře jste už věděli, že vás otec nikdy nepochválí, ale přesto jste spěchali. Otec se na listy papíru zadíval, odložil je a pak se zeptal, jestlipak víte, že sousedčin syn měl hezké vysvědčení? Takový šikovný hoch to prý je!

Nadzvedáváš otcovu hlavu, dotek jeho mastných zažloutlých vlasů je ti nepříjemný. Proč ho ta bába nevysprchovala? Na rozeklaný jazyk mu vkládáš jednu pilulku za druhou a trpělivě čekáš, až je s lačným šplouchnutím zapije. Jak je možné, že má jazyk tak růžový? Potom odložíš skleničku, nasadíš si gumové rukavice, odhrneš deku, stáhneš otci kalhoty a rozlepíš plenu. S úlevou zjišťuješ, že je jenom pomočená, zručným pohybem ji vytahuješ a vsunuješ pod něj novou.

„Opatrně! Podívej se někdy na to, jak to dělá ošetřovatelka, Bao!“ sykne otec a ty zatneš zuby.

Přisunuješ si kolečkové křeslo, bereš otce pod paží a na třetí dobu ho přehoupneš do křesla. Znovu zaláteří a ty mu urovnáváš deku okolo nohou. Vyjíždíte před dům, je dusno, kšilt si narážíš hluboko do obličeje, abys tolik nezesnědl, a tlačíš otce do vršku směrem ke chrámu.

„Takže ty pro ně pořád děláš,“ vyhrkne najednou, „ty se s nima pořád zahazuješ, s demokratama!“

Zpotíš se ještě o něco víc.

„Pá, slyšel jsi mě vůbec? Poslouchal jsi mě? Dnes mě ministr jmenoval náměstkem! Jsem náměstek ministra, pá!“

„Za demokraty?“ zeptá se otec ostře a tobě vyschne v ústech.

„Já nejsem politický náměstek, pá, jsem náměstek pro zahraničí, nabídli mi to díky mojí praxi, díky tomu, co jsem dokázal. I tahle vláda! To je obrovský úspěch, nemyslíš?“

Otec chvíli mlčí.

„Tohle by tvůj bratr nikdy neudělal. Tao by mě nezapřel!“

Zastavíš vozík v kopci, musíš se vydýchat.

„Tohle s tebou přece nemá nic společného, je to moje práce, já tě přece nezapírám!“ zadrháváš přerývaně a nervózně urovnáváš otci deku, která se mu zpola svezla ze stehen.

„Tao je jiný než ty, ten tomu rozumí,“ vede si otec dál svou.

Do spánků se ti navalí vztek malého kluka, který taky dostal vyznamenání a který dokonce v matematické olympiádě předstihl toho neduživého hajzlíka odvedle.

„Tak kde Tao je?“ rozkřikneš se do ztichlé ulice. „Tak proč tě teď nevozí, co? Proč se o tebe nestará, proč on nenechá svou rodinu, abys nemusel žít sám? Co? Ten tvůj úžasnej Tao!“

Otec se na vozíku s překvapivou silou vzepře a otočí se na tebe.

„Jenom nepředstírej, že tu jsi kvůli mně, Bao, na to ti neskočím!“ zasyčí. „Utekl jsi od Sedriky! Hodilo se ti to! Jen se nedělej!“

Místností se náhle rozezvučely mobilní telefony, i když si je všichni před poradou ztlumili. Ti zkušenější hned přelétli očima k lustru, který se rozkýval. Bao se probral, vůbec netušil, o čem ministr mluvil. Postupně se všem pod nohama rozvlnila podlaha a někteří se pevně chytili desky stolu, jedna žena nervózně vstala a všichni se zaposlouchali do vrzající konstrukce vysoké administrativní budovy.

Když to pomalu odeznělo, ministr si rázně nasadil brýle a nejistým hlasem řekl: „Zdá se, že zemětřesení dnes nebudou jen politická.“

Bao těkal očima po kolezích, kteří se teprve poté, co se usmál ministr, dali do bodrého smíchu a oceňovali pohotový vtip svého šéfa.

„Epicentrum dvacet kilometrů východně od I-lanu, hloubka šedesát,“ hlásil snaživě Ming-čchuan po pohledu do mobilu.

Jak ukázkově leze ministrovi do zadku, pomyslel si Bao a zkoumavě se na Ming-čchuana zadíval.

Když se Bao vracel do své kanceláře, zahalekal na Čching, aby mu uvařila čaj. Přejel si prsty po bulce na obočí, která už nebyla vidět, zvlášť ne za obroučkami brýlí. Kdysi, před padesáti lety, byla veliká. Bao si v ní prý nosil nenarozené dvojče. To mu alespoň řekla máma a jeho to šokovalo. Trvalo mnoho let, než se odhodlal požádat lékaře o vysvětlení. Zdálo se, že tím zase Bao šokoval je. Sonografické vyšetření prokázalo, že se s největší pravděpodobností jedná o obyčejnou tukovou bulku. Bao si ji neustále mnul, roky ji masíroval. V dětství se jejím pohmatem naučil poznávat pravou stranu. A teď, v jednapadesáti, už byla sotva hmatatelná. Svou citlivou svědomitostí ji Bao nakonec rozmasíroval a s ní i svůj děs z toho, že na něm ulpívá nenarozený sourozenec.

Vtom nečekaně zazvonil telefon na pracovním stole, až sebou Bao cukl. Otráveně zmáčkl knoflík pro hlasitý hovor.

„Co je, Čching?“

„Pane náměstku, volá vám váš syn. Prý se vám nemůže dovolat na mobil, asi ho máte ještě po poradě ztlumený.“

„Teď? Řekněte mu, že zavolám později, nemám čas.“

Žádný uctivý souhlas se však na druhé straně neozval.

„Ještě něco, Čching?“

„Pane náměstku, promiňte, ale váš syn volal už včera.“

„No dobře,“ vzdychl Bao, „přepojte mi ho… Davide?“

„Pá, ahoj! Promiň, že tě ruším, ale chtěl jsem se jen zeptat, jestli platí ta dnešní večeře.“

„Proč by neplatila? To bych ti snad zavolal, ne?“ odsekl Bao podrážděně a David ztichl. „A Elsa přijde?“ zeptal se Bao smířlivěji.

„No, to jsem se tě taky chtěl ještě zeptat… Totiž vlastně spíš ségra se tě chtěla zeptat…“

„Davide, prosím tě, já mám fakt málo času,“ přerušil ho hrubě Bao, „tak o co jde?“

„Promiň. No, jestli by totiž Elsa nemohla vzít Olivera, jestli by ti to nevadilo.“

Bao pevně sevřel rty. Představa Elsina neperspektivního přítele, se kterým dcera už dokonce čerstvě bydlí, mu byla výsostně nepříjemná. Bao se nadechl k protestu, ale v tu chvíli po zaklepání vstoupila Čching s šálkem čaje.

„Chao, ať ho klidně vezme,“ ukončil Bao rychle hovor. Rodinné záležitosti rozhodně nejsou vhodné pro sekretářčiny uši.

„Cítila jste to zemětřesení, Čching?“ zeptal se Bao nenuceně.

„Ano, pane náměstku. Je to dobře, matka země uvolnila svou sílu. To je dobré znamení.“

Bao jen povytáhl obočí a Čching zmateně odešla.

Napadlo ho, že Davidovi vlastně ani neřekl, aby pozdravoval mámu, Sedriku, Baovu bývalou manželku. Možná už bylo načase to přestat říkat. Jeho mentální převaha je přece zřejmá, nemusí to už zdůrazňovat.

2

Nervózně se zadívám skrz okno na ulici, kterou se řinou proudy vody. Elsa s Oliverem si něco špitají a zjevně je hlad k výběru jídla netlačí, zato já už čekat nehodlám — večeřím zásadně ve stejný čas a obě děti to dobře vědí.

„Kde zase vězí?“ brblám polohlasem, spíš pro sebe, a na menu rázně zatrhnu objednávku několika různých hotpotů pro dnešní večer. Kývnu na servírku a předám jí desky.

„Tys už objednal, pá?“ zeptá se mě Elsa. „A objednal jsi nám rybu? My bysme si dali rybu!“ řekne a zadívá se s úsměvem na Olivera.

„Objednal jsem všehochuť, vyberete si,“ odpovídám rázně a Oliver se vděčně a s neklidným podtónem v hlase rozesměje. Odhalí přitom dásně odporně zrudlé betelem.

Nemůžu ten pohled vydržet. Znovu mě napadne, že se asi vůbec nelíbají, protože tohle by snad neustála ani Elsa. Osobně neznám nikoho, nikoho, kdo by si ujížděl na betelu, pokud nepočítám venkovské příbuzenstvo, ale naše slečna si prostě musela vzdorovitě nabrnknout burana, který se oddává žvýkání betelových oříšků. Jak jí to může nevadit? A on se touhle zhyzděnou držkou ještě debilně chláme všem jejím poznámkám! Nechápu, že to Elsu neštve — vždyť on skoro nadšeně hýká. Nikdy bych do ní neřekl, že jí bude imponovat takovýhle jouda, jehož životním cílem je Else vyhovět. To nás oba se Sedrikou překvapilo, na tom jsme se výjimečně shodli. Otráveně si podepřu bradu dlaní a zadívám se z okna.

Venku se rozstříkne kaluž, jak do ní zajede Davidův skútr. No konečně! David se jen pomalu vymotává ze své dlouhé pláštěnky, pečlivě ji oklepává a skládá, než konečně vezme za dveře restaurace. Nesmím na něj hned vyjet, říkám si.

„Promiň, pá, byla zácpa!“ haleká od vchodu a já jen přikývnu.

„Tak, konečně jsme tu všichni. Co si dáte k pití? Moje holčička si dá pivo, jak hádám, a co vy ostatní?“

Nemýlím se, Elsa si skutečně poručí pivo, které si bude celý večer legračně nalévat do malé skleničky. Její puberta strávená v Americe se nezapře v mnoha ohledech. My ostatní zůstáváme u čaje.

Na stůl nám přistávají mísy s nakrájenou zeleninou a tenounkými plátky masa, krevety, ryby a mušle. Servírka nám zažehne hořáky a položí na ně polévkový základ. Nečekám a začínám si osazovat svůj kotlík.

„Pá, ty se chceš opravdu přestěhovat? Není to škoda? Tolik jsi přece za ten dům bojoval!“ ptá se Elsa a hází si do hrnce zelí.

„Vždyť to mám přes hodinu cesty do práce, to nejde,“ odpovídám a věnuju se své zelenině.

„Pá, vždyť to přece můžeš celý přestavět, přebudovat, můžeš to kompletně zrekonstruovat, udělat z toho moderní bydlení. Chápu, že nechceš žít v tom, jak to měl zařízený děda, ale zbavovat se toho by byla škoda, vždyť je to na tak krásným místě!“

Elsa se hrbí za orosenou skleničkou s pivem, trochu s ní pootáčí a jemně stírá kapky vody, které po sklenici stékají na stůl. David se soustředěně snaží kleštičkami nabrat smotek tenkých hub a Oliver si míchá svůj rendlík.

„Víš, já tě nechápu,“ pokračuje Elsa zarputile, „vždyť jsi pořád říkal, jak je to hrozný, že by se toho strejda klidně zbavil, vždyť jste se kvůli tomu tak zhádali, a ty nakonec děláš úplně to samý!“

Ani to snad neřekla drze. Označil bych ji za drzou? Spousta lidí ano, Sedrika jí to vyčítala pořád, ale já to tak nikdy nevnímal. Já jsem to naopak vyčítal Sedrice — to ona přece chtěla v Americe zůstat co nejdéle a i po návratu si pro děti prosadila americkou školu. Teď jen platíme účty neprozíravých rodičů. Máme dítě, které s námi neustále diskutuje.

Usměju se trochu.

„Já to ale nechci prodávat, tos mě špatně pochopila, jen se chci přestěhovat blíž práci. To cestování mě unavuje. Budu to pronajímat a třeba si to pak jednou přebuduješ ty, Elso!“

Dcera si nervózně poposedne a opětuje mi nejistý pohled.

„Já?“ zeptá se poplašeně. „Proč já, prosím tě? Tys snad o ten dům stál! Třeba ho využiješ pro svou další rodinu… Na tom by přece nebylo nic špatnýho, kdyby ses znovu oženil!“ dodává provokativně a Oliver zaraženě polkne.

„Elso!“ okřiknu ji přísně. To už opravdu přehání!

„Já myslím, že strejda by to stejně neprodal,“ navazuje potichu David.

Buch! Zase. Jako by mi mělo srdce vylétnout hrudním košem k těm napíchnutým krevetám na míse a připojit se k masu, které se uvaří.

„Nebo ty si opravdu myslíš, že by to strejda tenkrát prodal, pá?“ pokračuje David.

Loupnu po něm očima a on zmlkne. Stáhnu svůj plamen a naleju si první misku polévky.

Pustíme se potichu do jídla.

„Pane Tangu,“ nadechuje se k promluvě jinak málomluvný Oliver a já zbystřím, „chtěl jsem se zeptat, co říkáte na rostoucí preference Kuomintangu.“

Nabírá si vařenou zeleninu z hotpotu do misky a zelí mu proklouzne hůlkami. Omluvně se zasměje.

Rozplácl naši debatu naprosto nevhodně, o politice se zásadně nebavíme, to už by mohl vědět.

„No, a co si o tom myslíš ty?“ ptám se. Nenechám ho nabrat si mušle, bude se muset chlapec soustředit.

„Myslím, že lidi mají strach,“ odpovídá nejistě. „Podle mě se ukazuje, že lidi hlavně nechtějí, aby se něco změnilo, že jim to v poslední době přišlo už moc.“

„Bojí?“ odpovídám. „Čeho se lidi bojí?“

„No války přece!“ odpovídá Oliver a roztřeseně upije ze své misky.

„Války!“ vyprsknu vztekle. „Komunisti se nikdy nepustí do války, o které si nemůžou být jistí, že ji vyhrají!“

„A to si nejsou jistí, pane Tangu?“ říká Oliver a nervózně pokukuje po Else, která má zabořený obličej ve své misce.

„Dokud máme Trumpa, tak ne, Olivere. A v hybridní válce už dávno jsme!“ dodávám důrazně.

„Pá, pojď na šluka,“ skočí nám do toho Elsa. Odložím hůlky a zadívám se jí do očí. Nelíbí se mi, že mě přerušuje, ale s Oliverem rozhodně rozprávět nechci a představa nikotinové dávky mě láká. Elsa naštěstí nekouří, ale propadla vaporizéru. Kupuje si náplně s čajovou příchutí. Kývnu.

Zvedá se ale i David, proto se na něj tázavě podívám.

„Jdu s váma,“ říká stroze.

Pokrčím rameny a dochází mi, že tu nechce zůstat s Oliverem. To ostatně chápu.

Když venku potahujeme, Elsa mi řekne, že nemám zase poučovat. Trochu mě to nakrkne, jako bych s tím začal já. Zadívám se na měsíc, který je možná zrovna v úplňku.

David chce něco říct, poznám to na něm, vždycky si nervózně prohrabává vlasy.

„Pá, chtěl jsem se tě na něco zeptat.“

S pobavením se na něj podívám. Nemá on taky holku? V devatenácti už by klidně s nějakou chodit mohl. Kdybychom zůstali v Americe, randil by ostatně už dávno, ale tady je pořád ještě za dítě.

„Napadlo mě, že bych na ten absolventskej ples pozval strejdu Taa.“

Zírám mlčky na keře rozvlněné větrem, který se zvedl po dešti, a ucítím rozbušené srdce. Zase, sakra. Nejradši bych si na hruď položil ruku v melodramatickém gestu, ale vypadal bych jako idiot. Alespoň snad není vidět, jak pekelně mi srdce buší.

Měl bych něco říct nebo se na Davida aspoň podívat, ale šlukuju cigaretu a zhluboka vypouštím dým.

„Pá, nechci abys to bral nějak zle, kdyžtak mi řekni, kdyby ti to vadilo, ale napadlo mě to,“ blábolí David. Chytl slinu, zjevně si to připravoval.

„Strejdu, jeho ženu a Jena. Třeba bysme se mohli zase vidět, já si pořád ještě někdy vzpomenu, jak jsme spolu jezdili do hor. Zajímá mě, jak se mají.“

Dál mlčím a soustředím se na své srdce.

„Ty o nich něco víš, pá?“

„Ne,“ vydere se mi z pusy, v níž se mi jazyk jen obtížně odlepuje od patra. Cigareta mi najednou připadá odporná, jako bych cucal černé uhlí.

Elsa na bratra vyděšeně zírá a zaklepe si prsty na čelo. „Ty jo, co blbneš, táta se přece s Taem nebaví, to by byl fakt super mejdan teda!“

„Ale je to můj ples, ségra, tak si tam můžu pozvat, koho chci. Zrovna ty ses taky nikdy nikoho na nic neptala!“ odbývá ji David.

„Jenže mě by ani nenapadlo si kamkoli zvát někoho, kdo tátovi tak ublížil! Vždyť strejda nás prakticky okradl!“

„Prosím tě — okradl! Okradl nás leda tak děda, když takhle rozhodl v závěti, to přece nebylo strejdovo rozhodnutí, ale dědovo! A strejda Tao je přece i náš příbuznej, ne jenom tátův. Všichni jsme se vídali, byli u nás pořád a my tam, vždyť Jen byl pro nás skoro jako brácha.“

Elsa na mě vrhne tázavý pohled. Čeká, že to vysvětlím, že něco řeknu. Cítím krůpěje potu, které mi vyskakují na čele a na krku, srdce mi divoce buší a pusu mám tak vyschlou, že bych nedovedl zařvat, jak by se slušelo.

„Ale proč to chceš takhle hrotit?“ pokračuje statečně Elsa. „Pět let jsme se neviděli, tak se snad nezblázníš, když nebudou zrovna na tvým plese, ne?“

David se otočí na mě. „Pá, tak řekni, vadilo by ti to? Můžu ho zkusit pozvat?“

„Vadilo, Davide.“ Nabírám dech. „Tao byl především můj bratr, až pak váš strejda. Pro mě skončil, to víš. Já pro něj taky. Na tom se nikdy nic nezmění.“ Zadívám se na syna příkře a on konečně zmlkne. Nechápu, jak mohl něco takového říct. Přece dobře ví, jak se věci mají.

„Hele, pojďte za Oliverem dovnitř,“ navrhuje Elsa a já jsem tomu rád. Srdce už mi tolik nebuší, ale ruce mám zase zpocené jako zpod vodovodu. Vyrážím jako první, ani se neohlédnu. Brzy půjdu domů, ať se děti baví samy. Moje nálada je tatam.

Uvnitř restaurace jdu rovnou na záchod, abych mohl zapít polovinu ze své pilulky. Vím, že se mi neděje nic hrozného, lékaři mi to jasně vysvětlili, je to srdeční arytmie, musím se jen víc šetřit, ale občas mám pocit, že se mi hrudník rozskočí a že snad musí být vidět, jak mnou srdce cloumá. U umyvadla si pomalými pohyby rozvážu uzel kravaty a strčím ji do kapsy, opláchnu obličej a na chvíli se opřu o stěnu. Není mi dobře, jsem příšerně unavený. Zaposlouchám se. Stůl, u kterého sedíme, je hned u vchodu na toalety.

„Co tě to napadlo? Cos to tam do táty hustil? To myslíš vážně?“ slyším Elsu a nastražím uši.

„Úplně vážně. Hele, já nechci tátovi nějak ublížit nebo tak, ale prostě nechci, aby jejich hádka o prachy znamenala, že i my všichni přijdeme o kus rodiny! A nezapomínej, jak těžce to nesla máma, pořád se na tetu Cchaj ptá.“

„Ale vždyť to, že strejda schrábnul barák, i když se o dědu staral jenom táta, kterej v tom domě strávil mnohem víc času, bylo fakt strašně nespravedlivý. Já se tátovi vůbec nedivím, strejda neměl ani trochu tý slušnosti, aby teda navrhnul, že to sice bude jeho, ale neprodá to a táta tam bude moct jezdit! A ještě to nechal tátu potupně koupit, copak tohle ti přijde normální?“ namítá Elsa.

„Já to přece neomlouvám! Já jenom říkám, že to bylo hlavně dědovo rozhodnutí. On se svým majetkem mohl naložit, jak uznal za vhodný, a do toho my už přesně nevidíme. Třeba měl pocit, že strejdovi nějak víc dluží, že se mu třeba míň věnoval, když byl strejda malej… To už se nedozvíme.“

„Dědu do toho nepleť. Strejda měl svou hlavu a mohl se tátova podílu vzdát, kdyby byl slušnej.“

Tak to by stačilo. Děti jsou pořád děti, nic nechápou. David nemůže změnit, co je dané, nemá se pokoušet o něco, co není v jeho moci, čemu nerozumí. To, co se skutečně stalo mezi mnou a Taem, není pro ně a není to jejich věc. Musím je ochránit. Jejich srdce se takhle rozbušit nesmí.

Sbírám poslední zbytky sil a vracím se za nimi ke stolu. Nedám na sobě nic znát.

„Olivere,“ spustím bodře, „rozumím tomu, cos říkal, opravdu. Uvidíme, jak to všechno bude dál.“ Nalévám si ještě poslední zbytky polévky z hrnce do misky. „Nakonec chceme všichni to samé — klidnou budoucnost. No ne?“ Podívám se na Olivera povzbudivě.

Oliver přikývne a zvedne čajový kalíšek. „Možná bychom si na to mohli připít něčím silnějším, co říkáte, pane Tangu?“

„Ne, ne,“ odmítám rychle, „dnes výjimečně ne. Přiznám se, že se už těším do postele, takže se rozloučím, ale vy se ještě bavte.“

„Pá, hodím tě domů,“ navrhuje David, „nebo na tebe čeká Guntur?“

„Ne, poslal jsem ho domů. Ale to určitě není potřeba, Davide, děkuju, půjdu pěšky, rád se projdu,“ odmítám synovu nabídku. Představa, že by měl snad jeho hovor o Taovi ještě pokračovat, mi není příjemná.

„Pá, o tom vůbec není řeč. Rozhodně tě odvezu. Přece nepůjdeš pěšky, je to kus cesty!“

„Vždyť mě to ani neuveze!“ vzdoruju chabě.

„Už jsem vezl těžší kalibry, pá!“ říká David rozhodně a zvedá se.

Před domem si sundávám helmu a podávám ji Davidovi. Otevírám branku, z níž vybíhá zlatý retrívr a nadšeně přeskakuje ode mě k synovi a zase zpátky.

„Díky moc, zajedu si ještě na pláž, musím vyvenčit Psa,“ říkám. Psa, který je vlastně fena. Otec jí říkal Ju-na, děti jí tak taky říkají, ale pro mě je to zkrátka Pes. Podle lidského věku je tak stará, jako byl táta, už přece musí zaklepat bačkorama, ale ona se pořád drží a pořád ho hledá. Ty opuštěné čoklí oči! Je to otravné. Guntur to pochopil a nabídl mi, že si ji vezme. Možná mu ji dám. Vrtí ocasem, může se zbláznit. Tak jo, tak ji ještě podrbu a vyvenčím, ale domů si ji nepustím.

„Ty ještě pojedeš na pláž? Vždyť už je deset, říkal jsi, že se potřebuješ vyspat! Ju-na byla venku přece celej den!“ namítá překvapeně David.

„Musí se proběhnout. A mně to nevadí, budu tam za dvacet minut. Jezdím tam často, chci se ještě projít.“

David se na mě naléhavě zadívá. „Můžu jet s tebou?“

Jsem zaskočený, chci být sám.

„Davide, přece se ještě vrátíš za Elsou, ne? Nechci vám kazit večer, nepotřebuju garde,“ usměju se trochu.

„Já bych ale chtěl být s tebou,“ říká David, „jestli ti to teda nevadí, pá.“

Jsem zaražený, ale cítím, že musím kývnout. Jdu se rychle převléct, zatímco si David hraje se Psem.

3

Parkuju na svém oblíbeném místě a vypouštím Psa, která začne radostně skákat s vidinou volnosti, již cítí s vůní oceánu. Vyrážíme na cestu po úzkém dřevěném chodníčku podél pláže. Moře je klidné a temné, jeho moc by mě uklidnila, kdyby ji nenarušovala Davidova přítomnost, která mi dnes není milá, ale přesto si jí vážím. Jdeme mlčky dál, Pes radostně odbíhá, občas jí hodím nějaký klacek. V dálce zahlédnu světla malých rybářských lodí.

„Chtěl jsi bejt sám, viď?“ protne David ticho.

Chvíli neodpovím a sehnu se pro kus bambusové tyče pro Psa. „Jsem rád, že tu jsi,“ promluvím konečně.

Pokračujeme dál v tichosti, mám šílené nutkání jít na pláž. Pantofle nechám na chodníku a vstoupím do hebkého písku. Může v něm být spousta nepořádku, teď v noci nevidím na odpadky, které se tu běžně povalují, ale to mi nevadí. Jdu směrem k moři a David zůstává za mnou. Hlavou mi projíždějí chvíle společných víkendů, když byli David s Elsou ještě malí a když jsme přesně sem jezdívali — já, Sedrika a děti. Tady běhaly a my jsme je pozorovali, jak se dloubají v písku a cachtají v mělké vodě, přidřepávají si, aby pozorovaly krabíky a drobné rybky, které uvízly v tůňkách po odlivu.

„Proč jsme sem nejezdili častějc, pá?“ zazní Davidův hlas blízko, musel neslyšně dojít až ke mně. Tělem mi projede mráz — myslíme na totéž. Ohlédnu se na něj a pak se znovu zadívám na moře. Slova mi připadají rušivá a zbytečná.

„A brávali tebe vlastně rodiče k moři, pá?“ vyzvídá David dál.

Rozejdu se po pláži a zapískám na Psa, kde se toulá? David mě doběhne a jde po mém boku. Naše nohy olízne vlna.

„Můj děda byl rybář,“ řeknu. „Hodně mě toho naučil.“

„Tvůj děda?“ ptá se David. „O něm jsi nikdy nevyprávěl. Děda z Tchaj-tungu? Myslíš tátu tchajtungský babičky?“

„Ano. Jezdil jsem tam na prázdniny. Děda vyrážel na moře po večeři, po západu slunce. Babička mu zakazovala, aby mě bral s sebou, ale děda na mě občas při večeři mrknul. To bylo naše znamení a já jsem věděl, že si musím rafinovaně pod pyžamem nechat kalhoty a tričko. Děda vyrazil jako obvykle, já jsem šel normálně do postele, aby babička nic nepoznala, ale nikdy jsem nemohl usnout. Připadalo mi to jako celá věčnost, ale děda se opravdu objevil, syknul na mě v noci pod oknem a já jím vylezl ven.“

Jak to tak vyprávím, rozesměju se.

„To jsem byl pěkné číslo, co?“ Podívám se koutkem oka na Davida. „Jenomže babička to musela dobře vědět. Šaty jsem měl ráno provlhlé a byl jsem k neprobuzení. Nikdy to ale nedala znát.“

I David se usmívá. „To jste tam asi jezdili společně s Taem, ne?“ zeptá se a já se zachmuřím.

Podrbu Psa a dál se rozejdu. Z vlahého písku mi vjíždí do nohou chlad, voda už je studená. Zadívám se na nedozírné odlesky na hladině a vzpomenu si, že když jsem byl malý, věřil jsem, že na dně moře je obrovský špunt. Jak by to bylo lákavé! Všechno to zkrátka vypustit!

„Kolem půlnoci jsme vyjížděli, měsíc visel těsně nad hladinou,“ vyprávím dál a s rukama v kapsách zírám na krátery matně se šedající na zářícím majestátu úplňku jako nějaké špatně skrývané nedokonalosti. „A mně tenkrát připadalo, že do něj narazíme. Děda se pouštěl vždycky dál od světel lodí jiných rybářů. Říkal, že se o své hejno pelamid s nikým dělit nehodlá. Mojí povinností bylo rozprostřít návnady. Kladl jsem tenkrát sušené ryby na sítě strašně pečlivě, dával jsem si záležet, aby to bylo přesně vyrovnané, a věřil jsem, že tím pomůžu úlovku.“

Zavrtím mimoděk hlavou a svěsím ji, abych mohl pozorovat temné zaplavující se stopy, které má chodidla otiskují — jdu pozpátku.

„Býval jsem strašně nervózní, protože když jsme se jednou vrátili jen s ohlodanými kostrami ryb, které jsme ani přes divoké bušení háky a urputné tahání lana do rozedření rukou nedokázali ubránit před hladovými čtverzubci, děda se naštval a řekl mi, že to bylo naposled, co jsem s ním jel. Ale naštěstí nebylo.“

„Tao ti musí chybět, pá,“ pronese David.

Zastavím se, ruce založím za záda a podívám se mu zpříma do očí.

„Chci říct, že jste toho spolu museli hodně prožít. Musí bejt těžký, žes ho ztratil,“ říká syn opatrně, ale odhodlaně.

„A víš ty co, Davide?“ odpovídám stejně neústupně jako on. „Byl jsem u toho, když děda chytil svou velkou rybu, svého měsíčníka. Znáš měsíčníka?“

„Ne, pá,“ hlesne David.

„To je chyba, Davide. To je chyba. Je totiž nádherný. Děda ho tenkrát ulovil harpunou. Trvalo celou věčnost, než se ryba vzdala a my ji mohli jeřábem naložit na palubu.“

Odmlčím se a pohladím Psa, která k nám přiběhla a která miluje oceán stejně jako já. V tomhle si s otcem rozumět nemohla.

„Půjdeme už zpátky,“ rozhodnu a stisknu Davidovi povzbudivě rameno. Musí být rozumný, už není dítě.

4

Guntur mě odveze na tradiční smluvené místo, malý kruhový objezd pod Jang-ming-šanem. Už ví, kam má potom jet, aby mě o několik hodin později vyzvedl. Dnes mám na sobě novou mikinu, nepříjemně svítivě růžovou, ale v mé velikosti žádnou decentní barvu neměli. Podstatnější než oslnit barvou pro mě bylo dostatečně zakrýt špeky, ale možná mě to bude za chvilku mrzet. Emma si takovou nahrávku na smeč stoprocentně nenechá ujít, říkám si a projede mnou vlna radosti. Těším se na ni, jako ostatně pokaždé. Zapnu ten růžový zázrak až vysoko ke krku, chlad zalézá pod šaty, ale je to pořád lepší než být zpocený už pod schody, jako tomu bývalo při slunečném počasí ještě na konci října. Napadá mě, že po tolika letech je má nedočkavost docela s podivem — není to vlastně můj nejdelší harmonický vztah? Zasunu si lahev s pitím do pásu připnutého kolem boků a zkontroluju, že mám v kapse mobil.

Vydávám se loudavým krokem, jehož pomalost — na dlouhou dobu poslední — si obzvlášť vychutnávám. Mířím na místo srazu — na výchozí bod příkrého pětikilometrového trailu. Jako každou středu ani dnes si vůbec nedovedu představit, že bych to mohl vyběhnout. Nebýt Emmy, zvysoka bych se na to vykašlal a radši se připravoval na zítřejší brífink. Takhle to budu muset nechat na noc, až se dopotácím domů, s bolavými koleny a zády, s bušícím srdcem a s vědomím příšerně namožených svalů, které mě budou postupně týrat zhruba tak do další středy.

Na Sedriku jsem se teda po devíti letech, co znám Emmu, už rozhodně netěšil, i když jsme se rozvedli až o mnoho let později. Jenomže kdybych s Emmou žil, bylo by to stejné, připouštím si hořce a otráveně kopnu do velkého kožovitého listu, který jediný narušuje dokonalou upravenost a čistotu téhle luxusní čtvrti.

Je konec listopadu, soudní stání se konalo prvního prosince, budou to teda přesně čtyři roky… Před očima zabodnutýma do chodníku mi probleskne Sedričin obličej, když soudce naše manželství rozvedl — přísahal bych, že se jí ve tváři zračil smutek. Nechápal jsem to — byla to přece ona, kdo na rozvodu trval, já jsem si ho i přes to přese všechno nepřál.

Na plácku pod schody u informační tabule nikdo není. Kontroluju chytré hodinky, tep mám normální, což se brzy změní. Ztuhle se předkloním, píchne mě v zádech a trochu se mi zatočí hlava. Dnes už je mi Sedričin smutek jedno, už o něm nepřemýšlím a nedivím se mu. Nechci už na to totiž vůbec myslet. Vestoje si protahuju nohy, ukláním hlavu a napnu i paže a jemně zatáhnu za prsty. Jenomže ono se mi to tam stejně vkrádá, přesně jako teď, kdy jsem na dosah bezstarostné Emmě, laskavé a rozesmáté Emmě, zdravím překypující Emmě, hojností sálající Emmě. Prostě čistému opaku ublížené, vyzáblé a věčně nasrané Sedriky. Pouhá myšlenka na Emmu mi zavoní pižmem. Rozkročím nohy, levou rukou obejmu pravý kotník a pravou ruku vytočím k nebi.

Pět už bylo, a já stále čekám. Jako obvykle. Emma je jediný člověk na světě, kterému nedochvilnost promíjím — dokonce si pokaždé užívám, když přibíhá, zadýchaná jako školačka, a drmolí nepravděpodobné výmluvy. Špičku chodidla opřu o velký okrasný kámen a protahuju si lýtka. Nenápadně se rozhlížím a skutečně ji spatřím, rázuje ulicí od autobusové zastávky, má na sobě lesklé sportovní oblečení, které v siluetě nízkých paprsků odhaluje kila navíc. Není jich mnoho a rozhodně ničemu nevadí, spíš naopak — Emmina postava se pohupuje po horizontu se sebevědomím nepřehlédnutelné ženskosti. To je u Tchajwanky výjimečné, uvědomuju si. Nevydržím to, jdu jí ulicí naproti, obejmu ji a políbím na tváře. Letmo nasaju její vůni a podívám se jí zpříma do očí. Směje se a legračně se vymlouvá na malého Jonase. Před lety ještě žádný Jonas nebyl, a přesto chodila pozdě. Jen kývnu.

„Teda Bao!“ Emma se zakloní a s rukama v bok si mě přeměřuje. „Ty vypadáš jako…“ přemýšlí nahlas a jemně poklesne hlavou na stranu a malinko si skousne spodní ret. „Jakooo…“

„Jasně, přesně to jsem předpokládal,“ spustím dřív, než dopoví. „Užij si to. Já se půjdu rozcvičovat. Tak na mě zavolej, až se dostatečně naposmíváš, jo?“ Rozesměju se. „A mimochodem, ty máš pořád ty boty, co se ti z nich klube malíček?“ dodávám se zdviženým obočím.

„Už to mám!“ vyprskne Emma nadšeně. „Vypadáš jako maršmeloun! No jasně! Vypadáš jako nafouklej, měkkej, růžovej a nechutně přeslazenej maršmeloun!“

Zakroutím hlavou a rozchechtám se. Rád bych odpověděl, že by si pochutnala, ale odpustím si to. Mezitím dojdeme na začátek naší trasy.

„Myslela jsem si, že to dneska zrušíš, překvapil jsi mě!“ popichuje mě a začne se protahovat, i když už je spěchem od zastávky lehce zadýchaná a tváře má nachové.

„Proč?“ ptám se klidně.

„No, týden ses neozval, tak jsem si říkala, že máš moc práce,“ povídá skoro provokativně.

„Priority jsou jasné,“ odpovídám suverénně, „ale musím se pak ještě vrátit do kanceláře.“

Emma chápavě přikývne. „Tak na kolik se dnes cítíš, Bao? Minule jsme to dost poťali…“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Černé jazyky.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.