Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Kathryn Hughes

Tajemství/The secret

Copyright © 2016 Kathryn Hughes
Translation © Iva Bartíková, 2021
Cover Illustration © Kateřina Brabcová, 2021
© Grada Publishing, a. s., 2021

Z anglického originálu The Secret, vydaného nakladatelstvím HEADLINE REVIEW, součásti HEADLINE PUBLISHING GROUP, A Hachette UK Company v roce 2016, přeložila Iva Bartíková
Odpovědná redaktorka Markéta Šlaufová
Redakční úpravy Dana Řezníčková
Korektura Julie Gonzálezová
Ilustrace na obálce Kateřina Brabcová
Grafická úprava a sazba Roman Křivánek, Art007
Obálka Martina Charvátová

Vydala Grada Publishing, a. s.
pod značkou COSMOPOLIS v Praze roku 2021
jako svou 8274. publikaci
U Průhonu 22, Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400

Tisk Tiskárny Havlíčkův Brod

Grada Publishing, a. s.,
U Průhonu 22, Praha 7

ISBN 978-80-271-4568-3 (ePub)
ISBN 978-80-271-4567-6 (pdf)
ISBN 978-80-271-1320-0 (print)

Věnováno mámě a tátovi

Když máte v srdci světlo,
vždy najdete cestu domů.
– Rúmí –

1

ČERVEN 1975

Poprvé se provdala za Thomase Robertse na školním hřišti, když jí bylo pět let. Obřad se celé dny plánoval, a když nadešel čas, měla na sobě jednu z matčiných záclon nařasenou do provizorního závoje a zakončenou svatozáří sedmikrásek, a všichni souhlasili, že vypadá jako skutečná nevěsta.

Thomas ji obdaroval malou kyticí ručně natrhaných lučních květů, které nasbíral cestou do školy, a pak stáli ruku v ruce před malým Davym Stewartem jakožto oddávajícím. Davyho řeč trochu rušilo jeho koktání a zajíkání a skla na jeho brýlích velikosti sklenice od marmelády zvětšila jeho oči na neskutečnou velikost, ale byl to chlapec z kostelního sboru a ten nejbližší člověk podobající se vikáři, jakého jen dokázali sehnat.

Mary se při té vzpomínce usmála, otočila se na stranu a obdivovala svůj profil v zrcadle. Rukou si něžně přejela přes břicho a láskyplně pozorovala způsob, jakým vyčnívalo zpod jejích prsou a tvořilo dokonalou kopuli. Pak sepjala ruce za zády a naklonila se dopředu a pozorovala známky toho, jak rozkvétá.

Dětské botičky, které koupila u Woolworth’s v neutrální citronové barvě, ležely na toaletním stolku. Zabořila do nich nos, ale bez nožiček, které by je zahřály, voněly jen novotou a byly cítit sterilně. Když uslyšela svého manžela, jak vychází po schodech, zastrčila botičky zpět do zásuvky a jen tak tak se jí podařilo vytáhnout polštář zpod šatů, než otevřel dveře do ložnice.

„Tady jsi, lásko. Co tu děláš?“

Natřásla polštář zpět do původního tvaru a položila ho na postel. „Nic, jen trochu uklízím.“

„Co, zase? Pojď sem.“ Přitáhl si ji k sobě a shrnul jí blonďaté vlasy na jednu stranu a políbil ji na krk.

„Ach, Thomasi, co když nejsem těhotná?“ Snažila se ze svého hlasu dostat ten podtón obav, ale zklamání zakusila už tolikrát, že bylo těžké zůstat pozitivní.

Popadl ji oběma rukama kolem pasu a popostrčil ji k posteli. „Pak se budeme muset snažit dál.“ Zabořil jí obličej do krku a ona ucítila ten známý přetrvávající pach uhelného prachu ve vlasech.

„Thomasi?“

Opřel se o lokty a zadíval se jí do tváře. „Co?“

„Pokud jsem těhotná, odejdeš z práce?“

Thomas si povzdechl. „Pokud to chceš, Mary, ano, udělám to.“

„Nemůžu se starat o dítě a vést zároveň sama penzion, co myslíš?“ uvažovala.

Thomas na ni zíral a na jeho čele se rýsovala starostlivá vráska. „Bude to těžké, Mary. Právě mi o třicet pět procent zvýšili plat. To je hodně peněz, to nemůžeš popřít.“

„Já vím, lásko, ale je to tak nebezpečná práce, a ty navíc nenávidíš dlouhé dojíždění.“

„V tom máš pravdu,“ připustil. „V kolik hodin máš být u lékaře?“

„Ve tři.“ Pohladila ho prstem po tváři. „Přála bych si, abys mohl jít se mnou.“

Políbil ji na koneček prstu. „Já taky, Mary, ale budu na tebe myslet a můžeme slavit, až se vrátím domů.“

„Nesnáším, když musíš brát noční směnu.“

„Ani pro mě to není ta největší zábava.“ Řekl to s úsměvem, který nepřipouštěl ani nepatrný náznak hněvu v jeho slovech.

Když se posadil na postel, aby si nazul boty, Mary se k němu přitulila. „Moc tě miluji, Thomasi.“

Natáhl se pro její ruku a spletl prsty s jejími. „Také tě miluji, Mary, a vím, že budeš fantastická matka.“

Od jejich oficiální svatební noci před třemi lety se snažili o dítě. Mary nepředpokládala, že to bude tak těžké, a ve svých jedenatřiceti letech až příliš dobře věděla, že čas se krátí.

Narodila se proto, aby byla matkou, věděla to, vždycky to věděla, a nemohla pochopit, proč je Bůh trestal tímto způsobem. S každým uplynulým měsícem, s každou tak známou nevolností a křečí odteklo také trochu jejího optimismu a její touha mít dítě byla stále silnější.

Toužila po tom, aby ji ve čtyři ráno vzbudilo ječící dítě, užívala by si, kdyby měla kyblík špinavých plínek v rohu kuchyně. Chtěla se dívat do očí svého dítěte a vidět budoucnost. Nejvíce ze všeho chtěla vidět svého Thomase a jeho silné paže svírající dítě – chlapec nebo dívka, to není vůbec důležité – a slyšet, jak mu děťátko říká „tati“.

Příliš dlouho zírala na miminka na ulici a na matky, které křičely na své děti. Jednou dokonce vytáhla kapesník a trochu otřela nos cizímu dítěti, když se jí zdálo, že jeho líná matka dlouho ignoruje tekoucí hleny, které se dítě pokoušelo olíznout jazykem. Není nutné říkat, že její zásah nebyl úplně doceněn. Jednou na pláži narazila na mladého chlapce, který seděl u pobřeží úplně sám a vyluzoval ze sebe hluboké, chvějící se vzlyky, tak jako ostatně každé dítě, když pláče příliš dlouho.

Ukázalo se, že upustil svou zmrzlinu do písku po jediném líznutí a jeho matka mu odmítla koupit další. Mary ho vzala za ruku a odvedla ho ke zmrzlinářskému vozu, kde mu koupila jinou. Jeho rozzářená tvář byla jediným poděkováním, které jí stačilo.

Její mateřské instinkty se nikdy neskrývaly úplně hluboko pod povrchem a čím dál zoufaleji toužila vychovávat své vlastní dítě. Své a Thomasovo. Zatímco poslouchala, jak se její manžel pohybuje dole po kuchyni a chystá se na směnu, modlila se za to, aby dnešek byl tím dnem, kdy se její sny stanou realitou.

***

Bylo krátce po obědě, když vlak vjel do stanice a skřípění jeho brzd způsobilo, že si Mary musela zakrýt uši. Thomas jí vzal tašku a zvedl si ji na záda. Rozloučení nesnášel stejně jako ona, ale vždy se snažil zůstat veselý. Stiskl ji v objetí drtícím kosti a opřel si bradu o její rameno. „Jsem si jistý, že se u doktora dozvíš dobré zprávy, Mary. Budu ti držet palce.“ Zaklonil hlavu a lehce ji políbil na rty. „A já ti slibuji, že v tu minutu, kdy se to malé narodí, dám výpověď.“

Mary tleskla rukama a radostně rozšířila oči: „Opravdu? Slibuješ?“

Thomas si na hrudníku spojil ruce do znaku kříže. „Slibuji, Mary.“

„Děkuji.“ Políbila ho na strniště. „Ach, Thomasi,“ povzdechla si. „Loučení je taková sladká bolest.“

„Nerozumím.“

„Romeo a Julie.“

Zakroutil hlavou. „Promiň, zmátla jsi mě.“

„Thomasi,“ zasmála se a láskyplně ho poplácala po rameni. „Ty jsi ale takový filištín. Julie Romeovi říká, že jejich smutné rozloučení je zároveň sladké, protože je nutí myslet na to, co bude, až se příště uvidí.“

„Ach, chápu.“ Zamračil se a pokrčil nos. „To dává smysl, myslím si. Věděl, o čem mluví, náš Vilík.“

Nastoupil do vlaku, zavřel dveře a stáhl okénko dolů, aby se mohl vyklonit. Políbil své prsty a přitiskl je k její tváři. Na chvíli ho chytila za ruku a snažila se zastavit slzy, o kterých věděla, že je nenávidí.

„Opatruj se, Thomasi Robertsi, posloucháš mě?“

Prstem mu přejela po tváři a on odpověděl, skoro jako by salutoval. „Ano, šéfe.“

Strojvedoucí zapískal a vlak se rozjel podél nástupiště. Mary několik kroků běžela vedle něj a Thomas mával svým bílým kapesníkem a otíral si oči. Věděla, že ji škádlí, ale nemohla si pomoci a usmála se. „Uvidíme se za pár dní,“ zakřičela, když vlak nabral rychlost a zmizel v dálce.

***

Čekárna u lékaře byla přeplněná a panovalo v ní dusné horko. Žena sedící po její levici držela spící dítě, které podle odéru nedávno naplnilo svou plenku. Muž po její pravé straně hlasitě kýchl do kapesníku a pokračoval záchvatem dusivého kašle. Mary se odvrátila a listovala obrázkovým časopisem. Bylo patnáct minut po jejím termínu objednání a ona si okousala už dva nehty. Nakonec přece jen recepční kývla hlavou směrem ke dveřím: „Mary Robertsová? Doktor vás očekává.“

Mary vzhlédla od svého časopisu. „Děkuji.“ Pomalu vstala ze sedačky a opatrně zaklepala na dveře od lékařovy ordinace. Jakmile vešla do místnosti, veškeré její obavy se rozplynuly. Doktor sice seděl za svým velkým mahagonovým stolem, ale pohupoval se na židli s rukama sepnutýma na klíně a vědoucně se na ni usmíval.

***

Rozhodla se vydat delší, okružní cestou zpět k penzionu. Osvěžující procházka po nábřeží by mohla dodat barvu jejím tvářím a plíce plné slaného mořského vzduchu by jí mohly pomoci vyčistit si hlavu. Zjistila však, že ve skutečnosti se neprochází; bylo to něco mezi vznášením se a poskakováním, a než dorazila domů, měla opravdu lehkou hlavu a byla zadýchaná. Znovu a znovu si přehrávala slova doktora ve své hlavě. „Moc rád vám tohle říkám, paní Robertsová, jste skutečně těhotná.“ Konečně, po třech letech bolesti, falešných poplachů a drtivých zklamání měli být rodina. Nemohla se dočkat, až to řekne Thomasovi.

2

Z hlubokého bezesného spánku ji vytrhlo vytrvalé vyzvánění telefonu na dolní chodbě. Byla ospalá a dezorientovaná. Zadívala se na Thomasovu postel a uvědomila si, že je prázdná. Rukou přejela po studeném prostěradle a ujistila se v tom, že nespal doma. Když se trochu probrala, vzpomněla si, že má noční. Podívala se na hodiny u postele. Byly tři hodiny třicet sedm minut. Přepadl ji strach. Lidé netelefonují v takovém čase, aby si jen tak popovídali. Vylezla z postele a s dupotem seběhla po schodech nehledíc na to, že by mohla probudit hosty. Popadla černé sluchátko a přerývaně dýchala. „Prosím? Tady je Mary Robertsová.“

„Zdravím, paní Robertsová. Omlouvám se, že vás budím.“ Neznámý hlas zněl zastřeně a drsně, jako by si volající potřeboval odkašlat.

„Kdo volá?“ Vyschlo jí v ústech a jazyk ji odmítal poslouchat. V přítmí chodby jí před očima tancovaly černé tečky a musela se přidržet zábradlí.

„Volám z dolu.“ Volající se odmlčel a Mary zaslechla, jak se snaží zhluboka se nadechnout. „Měli jsme tu výbuch a několik horníků to zavalilo. Je mi líto, ale musím vám oznámit, že Thomas je mezi nimi.“

Jednou rukou se podvědomě chytila za břicho a zavřela oči. „Jedu tam.“

***

Jen co na sebe Mary v rychlosti oblékla první věc, která jí přišla pod ruku, načmárala vzkaz Ruth. Mladá dívka pro ni pracovala už rok a uměla hostům naservírovat snídani. Nebo aspoň si to Mary namlouvala, protože neměla čas myslet na to, kolik nádobí už Ruth rozbila ani kolikrát už spálila slaninu. Méně trpělivý zaměstnavatel by ji byl už dávno vyhodil, ale Ruth byla jediná živitelka rodiny. Žila s ovdovělým otcem, který trpěl astmatem, a s mladším bratrem, který se pohyboval jen s pomocí ortéz. Mary jí nechtěla přidělávat další problémy.

Chodník bičoval déšť. Když otevřela dveře auta, v duchu se modlila, aby nastartovalo. Z promočeného koberečku pod nohama se vyvalil zápach oleje. Jejich Vauxhall Viva nikdy nebyl nejspolehlivějším dopravním prostředkem. Původní světlemodrou barvu na mnoha místech překrývala rez a výfuk ze sebe chrlil smradlavé oblaky černého dýmu, jaké se obvykle valí spíše z komína. Na čtvrtý pokus se jí podařilo probrat motor k životu a cesta k dolu jí zabrala něco přes hodinu. Sotva ji vnímala, ale byla si jistá, že překročila všechny povolené rychlosti, a ani nechtěla přemýšlet o tom, zda vůbec zastavila na nějakou červenou.

***

U vchodu do dolu se shromáždil nepříliš početný dav. Muži mlčky stáli v dešti se sklopenými hlavami, sledovali, co se děje, a čekali. Obloha se rozjasňovala ve světleoranžové záři vycházejícího slunce a jediný zvuk vycházel z navijáku, který pomalu vytahoval děsivý náklad. Když se odtud vynořila dvě těla horníků, dav zalapal po dechu. Mary se k nim rozběhla, ale v tu chvíli ji někdo strhl dozadu.

„Nechte je, aby mohli dělat svou práci,“ řekl jí ustaraný muž s ochranou přilbou se svítilnou, jenž ji zachytil za ramena. Oči a zuby mu na tváři zašpiněné od mouru doslova zářily. Z hluboké rány těsně nad levým obočím mu stékal pramínek krve. Očividně patřil mezi ty šťastnější.

„Proč jim to trvá tak dlouho?“ zeptala se netrpělivě.

„Dole nastalo několik výbuchů, má drahá, ale můžete si být jistá, že si každý přeje, aby je vytáhli, stejně jako vy. Všichni jsme na jedné lodi.“ Prudce se rozkašlal, jako by se mu plíce měly roztrhnout, a na zem vedle sebe vyplivl černý chrchel. Mary se nepodařilo skrýt své znechucení. „Promiňte,“ omluvil se. „Jste tady kvůli manželovi?“

Přikývla. „Jmenuje se Thomas Roberts. Znáte ho?“

„Ano. Je to dobrý chlap. Silný. Nebojí se těžké práce. Nepřekvapilo by mě, kdyby ho brzy povýšili.“ Konejšivě ji chytil za rameno a kývl směrem k náspu. „Tamhle stojí kaplan. Jestli jste věřící, možná vám pomůže, když se pomodlíte.“

Na místo mezitím dorazilo i několik členů hornické hudební skupiny, která začala hrát chvalozpěvy. Truchlivé tóny ale Maryinu sklíčenost a beznaděj spíše prohlubovaly, takže se snažila najít tiché místo, kde by počkala na zprávy. Nebyla si jistá, zda jí modlitba pomůže. Kdyby Bůh existoval, v první řadě by nedopustil, aby se ten výbuch vůbec udál. Nebo ano? Ale uškodit to asi nemůže. Sepjala ruce a se zavřenýma očima potichu odříkávala modlitbu za šťastný návrat svého manžela a na oplátku slibovala všechno možné, přestože věděla, že nic z toho nedodrží. Snažila se nemyslet na to, že Thomas je uvězněný hluboko v zemi pod jejíma nohama, na místě, které je bezpochyby děsivé a nehostinné jako samo peklo.

Déšť pomalu ustával a začalo se vyjasňovat, ale v hrudníku najednou ucítila záchvěv. V uších jí hlasitě zadunělo a ona se zadívala na oblohu. Dav u ústí do dolu se najednou vrhl vpřed. Hasiči, kteří záchrannou akci koordinovali, však udělali neprostupný kordon a nikoho nenechali projít.

„Prosím, ustupte, no tak, všichni se vraťte nazpátek.“ Hasičův tón byl nesmlouvavý, ale laskavý.

Mary se rozběhla k davu. Najednou zatoužila po útěše ostatních, kteří se ocitli ve stejné situaci.

Starší muž v ošoupaném pracovním kabátě si v rukou složil čepici a přitiskl si ji na prsa. Otočil se k Mary a zakroutil hlavou. „Slyšela jste to?“

„Myslíte ten hrom?“

„To nebyl hrom, má milá. Byla to další exploze.“

„Proboha, to ne.“ Chytila neznámého za rameno. „Ale musí je dostat ven, že ano?“ Její hlas se změnil v šepot.

Pokusil se o úsměv. „Můžeme jen doufat a modlit se. Na koho tu čekáte, drahoušku?“

„Na svého manžela Thomase.“ Pohladila se po bříšku a dodala: „Čekáme děťátko.“

„To je skvělé. Já mám dole syna. Jmenuje se Billy.“ Kývl hlavou. „Jeho matka je nahoře na náspu a šílí strachy. Minulý rok jsme přišli o našeho Garyho, když se zabil na motorce, a ona se z toho ještě nedostala.“ Odmlčel se a zavrtěl hlavou. „Tohle ji určitě dorazí.“ Letmo se podíval Mary na břicho. „Kdy máte termín?“

„Teď jsem právě zjistila, že jsem těhotná. Thomas o tom ještě neví.“ Ucítila, jak se jí zachvěla brada, slova se jí zasekla v hrdle a roztřásla se. „Je celý můj život. Kdyby se mu něco stalo, asi bych to nepřežila. Miluji ho od svých pěti let. Teď ho nemůžu ztratit.“

Starý pán k ní natáhl ruku. „Jsem Arnold. Co kdybychom čekali spolu, má milá?“ Vytáhl placatku a nabídl jí. „Lok brandy vás zahřeje, ehm… Jak se jmenujete?“

Zavrtěla hlavou na znamení toho, že nechce pít. „Jsem Mary. Mary Robertsová.“

Arnold se z placatky napil, a když se mu brandy dostala do krku, otřásl se. „Něco vám řeknu, Mary,“ zadíval se na ni. „Ti horníci si zaslouží každý cent z těch peněz, které jim přidali. Je to těžká a nebezpečná dřina.“ Jeho ostrý tón naznačoval hněv, který v něm narůstal. „Ale co můžeme dělat? Moje rodina má hornictví v krvi. Náš Billy se narodil s uhelným prachem ve vlasech.“

Mary si překřížila ruce. „I já tu práci nesnáším. Thomas mi slíbil, že jen co přijde na svět miminko, dá výpověď. Víte, máme penzion a já budu potřebovat, aby mi víc pomáhal.“ Zadívala se na své promrzlé nohy. Jak vyběhla z domu ve spěchu, obula si jen sandále a mezi prsty na nohou měla spoustu bláta.

Znovu se ozval skřípot navijáku a dav utichl. Dva hasiči, kteří klícku vytáhli na povrch, si vyměnili pohledy. Jeden z nich se otočil směrem k veliteli a zavrtěl hlavou.

„Ne!“ vykřikla Mary. „Je to můj Thomas?“

Chtěla se rozběhnout k navijáku, ale Arnold ji zadržel. „Nechoďte tam, Mary. Bude lepší, když to neuvidíte.“

***

Když se po poledni konečně přes mraky prodralo slabé slunce, Mary se stále třásla. Bolela ji záda a kručelo jí v žaludku, ale při myšlence na jídlo se jí dělalo zle.

Velitel hasičů si se znepokojeným výrazem sundal přilbu a prohrábl si ulízané vlasy. Tvář měl celou černou. Poté si k ústům přiložil megafon. „Můžete přijít blíž, prosím?“

Všichni se k němu mlčky o několik kroků přiblížili. Mary se držela Arnolda.

Hasič si odkašlal. „Jak všichni víte, dole v hlavní šachtě došlo k několika explozím. Odhadujeme, že požár tam uvěznil přibližně osmdesát horníků. Část ohně se nám sice podařilo uhasit, ale je jasné, že je velmi silný.“ Dav zalapal po dechu a na okamžik tak přerušil hasičův proslov. Velitel zdvihl ruku, aby přítomné utišil, a vzápětí pokračoval vážným tónem. „Vzduch v šachtě obsahuje nebezpečné množství oxidu uhelnatého.“ Olízl si rty a ztěžka polkl. „Domníváme se, že je velmi nepravděpodobné, aby za takovýchto okolností někdo přežil.“ Megafon dlouze a pronikavě zapištěl a Mary si zakryla uši.

Najednou ji zaplavila horkost a ona se bála, že upadne. Ruce si přitiskla na břicho a otočila se k Arnoldovi. „O čem to mluví?“

Arnold si utřel oči a zadíval se do dálky. „Podle mě se nám snaží říct, že naši chlapci jsou mrtví.“

Mary se podlomila kolena a upadla do bláta. „Ne!“ zakvílela. „Můj Thomas ne! Můj Thomas ne!“

***

Po dalších čtyřech hodinách pátrání oficiálně ukončili. Protože se o svůj život a bezpečí začali obávat i sami hasiči, vytáhli je z dolu a předák doporučil čekajícím rodinám, aby si šli domů odpočinout. Dav se začal zmenšovat, ale Mary si trucovitě sedla na zablácený násep a objala si kolena. V žádném případě neopustí Thomase, když ji nejvíc potřebuje. Vtom ucítila, jak jí Arnold jemně stiskl rameno. „Pojďte, má milá, vstávejte. Tím, že tu budete sedět, ničemu nepomůžete. Musíte myslet na dítě.“

Domů se vrátila až pozdě večer. Ruth zvládla snídani obdivuhodně dobře, díkybohu, umyla všechno nádobí a postarala se i o úklid všech pokojů. Když Mary vešla, Ruth seděla za kuchyňským stolem a četla noviny. „Ach, paní Robertsová! V rádiu jsem slyšela, co se stalo. Nemám slov. Tvrdili, že nikdo nepřežil.“ Vstala a natáhla ruce ke svojí zaměstnavatelce.

Mary na to nereagovala. Momentálně by žádný projev soucitu a lidskosti nezvládla. „Jdu nahoru do pokoje, Ruth. Děkuji ti za všechno, co jsi dnes udělala. Zaplatím ti.“

Když se ocitla sama se své ložnici, otevřela skříň a vyndala jednu z Thomasových košil. Přitiskla si ji k nosu a zhluboka se nadechla vůně, kterou tak důvěrně znala. Chtěla si ji uchovat navždy. Z náhlého popudu si sundala šaty a oblékla si ji. Zatím jí byla příliš velká, ale pomyšlení, že za několik měsíců už jí bude akorát, jí přinášelo útěchu. Vychová Thomasovo dítě a postará se o to, aby vědělo, jak byl statečný a jak se těšil, že se stane otcem.

Když ji přemohla únava, lehla si na polštář a zavřela oči. O několik vteřin později však její mysl zaplavily představy, jak se Thomas uvězněný ohněm pod zemí dusí v šachtě. Okamžitě vyskočila a utíkala do koupelny. Tvář si opláchla studenou vodou a zadívala se na svůj odraz ve flekatém zrcadle nad umyvadlem. Tváře měla zablácené, zbrázděné stopami po slzách, a oči, pod nimiž se rýsovaly napuchlé váčky, byly podlité krví. Hlavou jí problesklo, že by nebylo dobré, kdyby ji Thomas viděl tak utrápenou, a začala si uhlazovat rovné vlasy. Najednou se zarazila a chytila se okraje umyvadla. Neměla tušení, jak bude žít bez něj a jak vychová jejich dítě. Nic jiného, ale zároveň cennějšího, jí po něm nezůstalo. Uvažovala, zda to bude stačit k tomu, aby překonala těžké časy, které ji čekají.

***

Probudila se o několik hodin později. Stále byla oblečená v Thomasově košili. V ústech měla sucho, hlava jí třeštila a vlasy páchly kouřem. Levé rameno jí viselo dolů z postele a celá ruka ji brněla. O pár vteřin později si uvědomila, že její život už nikdy nebude takový jako dřív.

Odploužila se do koupelny, postavila se zády k záchodu a nadzdvihla košili. Když si stáhla kalhotky a uviděla červenou skvrnu, vyjekla.

3

BŘEZEN 2016

Mezerou mezi holými stromy pronikl jasný sluneční svit a odrazil se od zlaté jmenovky na truhle z červeného dřeva. Beth na okamžik slunce oslepilo, rukou si zaclonila oči a zamrkala. Postavila se na zmrzlou zem, která jí zavrzala pod nohama, a s přivřenými víčky se rozhlédla po ostatních truchlících. Hlavy měli skloněné a mnozí z nich si utírali oči. Vytáhla kapesník a přitiskla si ho k ústům, aby potlačila výkřik, který by jistojistě smuteční shromáždění vyděsil. Farář nechal kolovat krabici s hlínou. Beth si z ní nabrala hrst a hodila ji na rakev. Zvuk hlíny, která dopadla na tvrdé dřevo, korespondoval s duněním v její hlavě. Svoji matku milovala a takhle to dopadnout nemělo. Ještě mezi nimi zůstala spousta nevyřčeného a nyní už je pozdě.

Farářova slova se nesla chladným březnovým větrem. Okolo něj vlálo jeho bílé roucho a chomáč nalakovaných vlasů mu směšně stál nad pleší.

„Všemohoucího Boha velmi potěšilo, že si z tohoto světa vzal duši Mary Robertsové, její tělo svěřujeme zemi, neboť prach jsi a v prach se obrátíš…“

Michael sevřel Beth ruku ještě pevněji, aby jí dal najevo, že stojí při ní. Beth to potěšilo. Nebylo to poprvé, co se zamyslela nad tím, kde by skončila bez podpory svého manžela. Jenže v tuto chvíli jsou oba dva bezradní. Pomoct by jim mohla jediná žena. Jenže tu nyní pochovávají hluboko pod zem stejně jako tajemství, které si vzala s sebou.

***

Když se Beth a Michael vrátili do nemocnice, Jake seděl na posteli a na tácu před sebou měl rozložené puzzle. Nestihli se převléct a jejich tmavé oblečení nápadně kontrastovalo se světlým a sterilním prostředím oddělení.

Beth se naklonila nad postel a políbila syna na čelo. „Přišli jsme, jak nejrychleji to bylo možné.“

Michael s Jakem předvedli svůj komplikovaný pozdrav, který si zdokonalovali celé týdny, na závěr luskli prsty a ťukli si pěstmi. „Jak se má můj velký kluk?“ Michael mu rozcuchal vlasy.

„Podívej se, tati!“ Jake poklepal na obrázek, který skládal. „Dokončil jsem ho. Sestřička povídala, že je to pro sedmi až osmileté děti a mně je jenom pět.“ Veliké čokoládové oči se rozzářily radostí.

Michael si natočil tác k sobě, aby na obrázek lépe viděl. „Jsi šikulka, Jakeu. Jsem na tebe moc pyšný.“

„Babiččin pohřeb byl hezký?“

Michael vrhl letmý pohled na manželku. „Asi ano. Ale tobě by se nelíbil. Připadal by ti dlouhý a nudný.“

„Chtěl jsem tam jít. Měl jsem babičku rád, a navíc jsem chtěl jít na tu oslavu, co byla potom.“

Michael se zasmál. „Nenazval bych to oslavou, Jakeu. Nerozdávaly se tam dárečky ani bonbony nebo zmrzlina.“

Beth se vtiskla na postel k synovi. „Vím, že jsi měl babičku moc rád, i ona tě milovala. Ale nejdůležitější je, aby ti co nejdřív bylo lépe. Venku mrzne a nechceme, abys dostal…“ Větu však nedokončila. Rychle začala sbírat dílky puzzle a změnila téma. „Každou chvíli ti přinesou večeři, Jakeu. Pamatuješ si, co bude dnes k jídlu?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Tajemství.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.