Přeložila:

PETRA KLŮFOVÁ

Stephanie Laurens: Vánoční intriky lady Osbaldestoneové

Vydání první

Copyright © 2020 by Savdek Management Proprietary Limited

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2021 jako svou 2469. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Lady Osbaldestone’s Christmas Intrigue

Český překlad © 2021 Petra Klůfová

Odpovědná redaktorka Stanislava Moravcová

Korektorka Zdeňka Grigarová

Ilustrace na přebalu © 2021 Martina Černá

Přebal a vazba © 2021 Martina Černá

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1695-6 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1696-3 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2021

Stephanie Laurens

Vánoční intriky lady Osbaldestoneové

Cyklus Lady Osbaldestoneová

(4)

Tohle dílo je románová fikce. Jména, postavy, místa i události jsou buď výplodem autorčiny fantazie, či jsou užity ve fiktivním kontextu a s realitou nemají nic společného. Veškerá podobnost se skutečnými událostmi, místy, organizacemi i osobami, ať žijícími, či zesnulými, je ryze náhodná.

Little Moseley, Hampshire

Obyvatelé vesnice Little Moseley

Sídlo Hartington Manor

lady Therese Osbaldestoneová – matka, babička, ženská hlava rodu Osbaldestoneových, uznávaná společenská autorita

lord James Skelton – Theresin vnuk, nejstarší syn lorda Ruperta Skeltona, hraběte z Winslow, a Celie, rozené Osbaldestoneové

ctihodný George Skelton – Theresin vnuk, druhý syn lorda Ruperta Skeltona, hraběte z Winslow, a Celie, rozené Osbaldestoneové

lady Charlotte Skeltonová (Lottie) – Theresina vnučka, nejstarší dcera lorda Ruperta Skeltona, hraběte z Winslow, a Celie, rozené Osbaldestoneové

ctihodný Christopher Osbaldestone – Theresin třetí syn a čtvrtý potomek, vysoký úředník tajné služby ministerstva zahraničí

Služebnictvo ubytované v sídle Hartington Manor

pan George Crimmins – komorník

paní Edwina Crimminsová – hospodyně, manželka pana Crimminse

paní Rose Haggertyová – kuchařka, vdova

slečna Harriet Ornebyová – velice schopná komorná lady Osbaldestoneové

pan John Simms – podkoní a kočí

pan Charles Drummond – předstírá, že je Christopherovým komorníkem a podkoním, ve skutečnosti strážce pracující pro ministerstvo zahraničí

Služebnictvo docházející do sídla Hartington Manor

pan Ned Foley – zahradník, mladší bratr Johna Foleyho, majitele farmy Crossley

slečna Tilly Johnsonová – kuchyňská pomocnice paní Haggertyové, dcera Johnsonových z farmy Witcherly

slečna Dulcie Wigginsová – služebná podřízená paní Crimminsové, osiřelá neteř Marthy Tooksové, manželky majitele Tooksovy farmy

Sídlo Dutton Grange

lord Christian Longfellow – majitel, major ve výslužbě, působil v pluku Královniných dragounů

lady Eugenia Longfellowová – rozená Fitzgibbonová, starší nevlastní sestra Henryho Fitzgibbona

Cedric Christopher Longfellow – starší syn Cristiana a Eugenie

Edgar Harold Longfellow – druhý syn Christiana a Eugenie

pan Hendricks – majordom, seržant ve výslužbě, který sloužil s majorem Longfellowem

pan Jiggs – sluha, podkoní, bývalý vojenský sluha majora Longfellowa

paní Wrightová – hospodyně, vdova

kuchařka

pan Jeffers – lokaj

pan Johnson – stájník, bratranec Thada Johnsona z farmy Witcherly

Sídlo Fulsom Hall

sir Henry Fitzgibbon – majitel, mladší bratr Eugenie Longfellowové

paní Ermintrude Woolseyová – sestřenice otce Henryho a Eugenie, vdova

pan Mountjoy – komorník, bratranec Cyrila Mountjoye, majitele místního obchodu

paní Fittsová – hospodyně

Phipps – Henryho osobní sluha

pan Billings – Henryho podkoní

pan Hillgate – stájník

Terry – pomocník stájníka

James – sluha

Hosté v sídle Fulsom Hall

vikomt Julian Dagenham (Dags) – nejstarší syn hraběte z Carsely, Henryho přítel z Oxfordu

Thomas Kilburn – Henryho přítel z Oxfordu

ctihodný George Wiley – dědic vikomta Worthe, Henryho přítel z Oxfordu

Roger Carnaby – Henryho přítel z Oxfordu

Sídlo Swindon Hall

pan Horace Swindon (major) – majitel, manžel Sarah, major ve výslužbě

paní Sarah Swindonová (Sally) – manželka Horace

pan Colton – komorník

paní Coltonová – hospodyně

paní Higginsová – kuchařka

ostatní služebnictvo

Vikářství u kostela svatého Ignáce na kopci

reverend Jeremy Colebatch – kněz

paní Henrietta Colebatchová – reverendova manželka

pan Alfred Filbert – jáhen a vrchní zvoník

pan Moody – sbormistr

paní Moodyová – manželka pana Moodyho, varhanistka

paní Hatchettová – hospodyně a kuchařka

Buttsovo pekařství na Hlavní ulici

paní Peggy Buttsová – pekařka, Fredova manželka

pan Fred Butts – Peggyin manžel, vesnický všeuměl

Fiona Buttsová – Peggyina a Fredova dcera

Ben Butts – Peggyin a Fredův syn

Bilsonovo řeznictví na Hlavní ulici

pan Donald Bilson – řezník

paní Freda Bilsonová – Donaldova manželka

pan Daniel Bilson – nejstarší syn Donalda a Fredy Bilsonových

paní Greta Bilsonová – Danielova manželka

William Bilson (Billy) – syn Daniela a Grety, dvojče malé Annie

Annie Bilsonová – dcerka Daniela a Grety, Billyho dvojče

Poštovní úřad a Mountjův obchod na Hlavní ulici

pan Cyril Mountjoy – majitel, bratranec Mountjoye, komorníka z Fulsom Hall

paní Gloria Mountjoyová – Cyrilova žena

pan Richard Mountjoy (Dick) – nejstarší syn Cyrila a Glorie

paní Cynthia Mountjoyová – Dickova manželka

Gordon Mountjoy – syn Dicka a Cynthie

Martin Mountjoy – druhý syn Dicka a Cynthie

Hostinec U Kohoutí ostruhy na Hlavní ulici

pan Gordon Whitesheaf – majitel

paní Gladys Whitesheafová – Gordonova žena

pan Rory Whitesheaf – nejstarší syn Gordona a Gladys

Cameron Whitesheaf (Cam) – mladší syn Gordona a Gladys

Enid (Ginger) Whitesheafová – dcera Gordona a Gladys

Tooksova farma

Edward Tooks – farmář, který má na starosti vesnické hejno husí

Martha Tooksová – Edwardova žena a teta Dulcie, služebné lady Osbaldestoneové

Mirabelle Tooksová – starší dcera Edwarda a Marthy

Johnny Tooks – nejstarší syn Edwarda a Marthy

Georgina Tooksová – mladší dcera Edwarda a Marthy

Charlie Tooks – mladší syn Edwarda a Marthy

Milsomova farma

pan George Milsom – farmář

paní Flora Milsomová – Georgeova manželka, občas pomáhá v pekařství své sestře Peggy Buttsové

Robert Milsom – nejstarší syn George a Flory

William Milsom (Willie) – mladší syn George a Flory

Farma Crossley

pan John Foley – farmář, bratr Neda, zahradníka lady Osbaldestoneové

paní Sissy Foleyová – Johnova manželka

William Foley (Willy) – syn Johna a Sissy

hejno Foleyovic dětí, synovců a neteří

Farma Witcherly

pan Thaddeus Johnson (Thad) – farmář, otec Tilly, kuchyňské pomocnice lady Osbaldestoneové a bratranec kuchařky paní Haggertyové a také stájníka Johnsona ze sídla Dutton Grange

paní Millicent Johnsonová (Millie) – Thadova manželka, matka Tilly

Jessie Johnsonová – dcera Thada a Millie, Tillyina mladší sestra

hejno dalších Johnsonovic dětí

Lidé odjinud než z vesnice

Robert Stewart, vikomt z Castlereagh – ministr zahraničí, Whitehall

lord Jerome Powell – vysoký státní úředník na ministerstvu zahraničí, zástupce Castlereagha

pan Gordon Carter – první tajemník ministra zahraničí

lady Selkirková – manželka diplomata, londýnská hostitelka

lady Henrietta Northová – nejstarší Theresina dcera a manželka lorda Northa, dalšího vysokého úředníka na ministerstvu zahraničí

slečna Marion Sewellová – dcera sira Nathaniela a Emily Sewellových

paní Glennis Camdenová – Marionina komorná, vdova

pan John Foggarty – Marionin kočí

pan Simon Griffiths – Marionin podkoní

hrabě Gregor Leonski – osobní vyslanec ruského cara Alexandra I.

kapitán Sergej Solzonik – vojenský atašé doprovázející hraběte

Coles – majordom v Parteger Hall

pan Stephen Kincaid – zpravodajec ministerstva zahraničí

1. kapitola

3. prosince 1813

Soukromá pracovna ministra zahraničí, Whitehall, Londýn

Je nezbytné, abyste odjel z Londýna a držel se stranou tak dlouho, dokud té záhadě nepřijdeme na kloub.“ Ministr zahraničí lord Castlereagh se přes stůl přísně zadíval na ctihodného Christophera Osbaldestonea. „Pochopte, pane, že jste pro vládu a její válečné cíle příliš cenný, než abyste se vystavil sebemenšímu riziku ze strany Napoleonových agentů.“

Blahobytně tělnatý lord Powell, Christopherův přímý nadřízený, usazený v jednom z křesel u ministrova psacího stolu, souhlasně dodal. „Obzvlášť to platí pro současnou rozhodující fázi tažení. Kdyby si byl té hrozby vědom, sám Wellington by jistě trval na vašem dočasném zmizení ze scény.“

Christopher, jenž elegantně seděl v křesle naproti němu, kupodivu neskřípal zuby. Naopak, nasadil neproniknutelný výraz, v němž vynikali všichni spolupracovníci mocenské kliky na ministerstvu zahraničí ve Whitehallu. „Víme určitě, že se jedná o francouzského agenta?“

Powell si odfrkl. „Fredericks ho nachytal, jak hlídá váš dům, a potom vás ten mizera sledoval celou cestu z Hill Street do Whitehallu. Na metaře promluvil nejdřív francouzsky, pak se vzpamatoval a přešel do angličtiny se silným přízvukem. Jaký další důkaz ještě chcete?“

Castlereagh při pohledu na Christopherovo váhání jen chladně povytáhl obočí. „Máte nějaké jiné vysvětlení zmíněných událostí, Osbaldestone?“

Christopher se v duchu ušklíbl. Vlastnil městský dům na Hill Street a jeho nájemníkem byl Fredericks – starý přítel a stále aktivní agent ministerstva zahraničí. Když ráno Christopher odcházel z domu, Fredericks náhodou vyhlédl z okna a spatřil slídila, jak znuděně přešlapuje ve výklenku dveří na opačné straně ulice.

Okamžitě zpozorněl – zřejmě podle rčení Svůj pozná svého – a sledoval, jak muž strnul ve stejném okamžiku, kdy Christopher vyšel na ulici a zavřel za sebou domovní dveře. Když muž poté rádoby nenápadně zamířil směrem, kterým nutně musel jít i Christopher, vydal se Fredericks špehovat špeha.

Muž šel za Christopherem ven z Hill Street, kolem Berkeley Square, na konec Berkeley Street, přes Piccadilly a na jih přes St James do Pall Mall. Odtud pokračoval do Cockspur Street a kolem Charing Cross až do Whitehallu. Sotva Christopher zmizel v budově ministerstva zahraničí, muž se zastavil. Po chvíli váhání přistoupil k metaři, prohodil s ním pár slov a obrátil se zpátky a pak se začal vracet k Trafalgarskému náměstí. Zřejmě netušil, že Fredericks se ho drží jako stín. Ušli pár ulic, ale pak, bohužel, Frederickse zdržel projíždějící kočár, takže neznámý se mu ztratil v houstnoucím davu na Pall Mall.

„Ten proklatý slídil prý taky vypadal na Francouze,“ prohlásil Powell, jako by tím byla celá věc vyřešena.

Fredericks se k Powellovi ohlásil na stejnou hodinu jako jeho přítel. Sotva za sebou zavřel dveře, kývl na zachmuřeného Christophera a podal hlášení: Christopherova zvěda popsal jako štíhlého, tmavovlasého, ramenatého muže s vojenským držením těla a oděvem v kontinentálním stylu.

Všichni rázem pojali podezření, že Napoleon se dozvěděl o celoevropské síti informátorů, kterou Christopher vybudoval v předchozích letech, kdy působil jako tajný agent. Zmíněná síť nyní Christopherovi a jeho nadřízeným zajišťovala stálý přísun tajných informací nejen z vedení francouzského státu a jeho současných dominií, ale také z horních vrstev všemožných šlechtických a bankéřských kruhů po celé Evropě. Špehování nevynechalo ani spojence Británie, kteří po jejím boku v takzvané šesté koalici bojovali s korsickým drzounem, aby dospěli k definitivnímu vítězství.

Další teorie předpokládala, že Napoleonovi agenti se rozhodli Christophera unést nebo ho jinak vyřadit ze hry.

Christopher se odvážil s Castlereaghem nesouhlasit. „Měl byste vzít v úvahu, můj lorde, že vzhledem ke kritické fázi našeho vojenského tažení…“ Nedořekl, protože Castlereagh rázně zavrtěl hlavou.

„Uznávám, že je to velmi nevhodná doba, abych ze hry odstavil zrovna vás, Osbaldestone.“ Castlereagh upřel na Christophera vážný pohled.

„Vy sám však nejlíp chápete, že mnohaletá investice vložená do vybudování sítě informátorů, kterou máte pod kontrolou především vy, je pro nás životně důležitá. Pro Británii jsou zmíněné kontakty zásadní nejen v současném válečném konfliktu, ale především v budoucnosti. Z toho důvodu musíme podniknout všechny kroky nezbytné pro ochranu vás jako osoby a naší celoevropské špionážní sítě jako celku.“

Castlereagh se obrátil k Powellovi, jenž stroze přikývl, a pak nesmlouvavě dodal: „Souhlasím s Powellovým názorem, že v dané situaci byste se měl prostě stáhnout do ústraní, vypařit se z veřejné sféry. Ministerstvo se zatím soustředí na identifikaci a dopadení francouzského agenta i jeho kumpánů. Jakmile se vyčistí vzduch, okamžitě se vrátíte do Londýna a ke své práci.“

Christopher nehnul brvou, jen zdráhavě pronesl: „Jak si přejete, můj lorde.“

Nedokázal skrýt v hlase zklamání nad nevítaným rozkazem. Castlereagh zaváhal a pak se ho vlídněji zeptal: „Vzhledem k ročnímu období si snad najdete nějaké vhodné místo, které neposlouží jen k úkrytu, ale i k příjemnému odpočinku.“

Christopher si domyslel, že jde o smířlivé gesto.

Powell si poposedl a vytasil se s návrhem. „Co kdybychom vás prostě na čas převeleli někam severněji od Londýna, třeba do Midlands? Tam by vás agenti vysledovali jen obtížně.“

„Vyloučeno,“ nesouhlasil Castlereagh zachmuřeně a poklepal prstem na psací podložku. „Nesmí jít o nic oficiálního – vy prostě musíte zmizet. Dneska jste tady, ale zítra už o vás nebude nikdo vědět. Dal bych však přednost tomu, kdybyste zůstal v dosahu hlavního města. Může se vyskytnout naléhavá záležitost a pak bude nezbytné, aby se Powell mohl s vámi rychle spojit a vy jste se případně stihl vrátit během jediného dne.“

Christopher rychle v duchu prošel všechna místa, jež by přicházela v úvahu. Posledních pět let pracoval výhradně v kanceláři, ale teď cítil, jak se v něm začínají probouzet instinkty aktivního agenta.

„Hlavně to musí být místo, kde by nikoho z vašich přátel či známých nenapadlo vás hledat,“ doporučil Powell.

Christopher zamyšleně přimhouřil oči a po chvíli rozjímání sdělil: „Moje matka vlastní malé panství v zastrčeném koutku Hampshiru, nedaleko New Forest. Je to její věnný majetek, který zdědila po staré tetě už před desítkami let. To znamená, že dnes už jen málokdo tuší, že má podobné sídlo. K stáru se tam uchyluje vždy na podzim a do Londýna se vracívá až na společenskou sezonu. A proto je na sídle i nyní, až na Vánoce se rozjede do Winslow Abbey na rodinné vánoční setkání.“

Christopher se podíval na Powella a pak zpátky na Castlereagha. „Kromě toho, že Hartington Manor leží jeden den jízdy od Londýna, mám jistotu, že máti i její služebnictvo situaci pochopí a budou vědět, jak reagovat a před čím se mít na pozoru, kdyby mě tam snad někdo hledal.“

Castlereagh i Powell znali Osbaldestoneovu matku a dobře a věděli, že má hluboké zkušenosti s chodem ministerstva zahraničí. Když jeho otec řídil oddělení tajné služby, oba tam nastoupili jako mladší úředníci.

„Nu, a co je k nezaplacení,“ pokračoval Christopher, „je prostý fakt, že v malé poklidně vesničce se s cizími lidmi nikdo důvěrně nebaví. Já jsem syn majitelky tamního sídla, takže návštěva matky je normální věc, ale každý jiný cizinec by v místních lidech vybudil podezření.“ Zamyšleně dodal. „Nikdo z mých přátel o matčině zimním sídle neví, a hlavně je ani ve snu nenapadne, že bych utekl skrýt se pod její sukně.“

„Vy jste sídlo ještě nenavštívil?“ podivil se Powell.

„Ne. Máti tam začala trávit zimu teprve před čtyřmi lety, nu, vesničanům bude připadat zcela přirozené, že jsem přijel za matkou.“

„Little Moseley, ano?“ Castlereagh potřásl hlavou. „Ten název jsem v životě neslyšel, takže nejspíš máte pravdu, že se jedná o prvotřídní úkryt. Nikomu se o svém odjezdu nezmiňujte, a pokud se vám neozvu, spojte se v novém roce se mnou sám.“

„Rozumím, můj lorde.“ Christopher se zvedl, kývl na Powella a uklonil se Castlereaghovi. „Můj lorde.“

Cestou ke dveřím si v hlavě chvatně sestavoval seznam toho, co před odjezdem z Londýna musí stihnout a zařídit.

Večírek lady Selkirkové, jenž se toho večera konal v Selkirk House, nemohl Christopher za nic na světě vynechat, aby ve společenských kruzích zachoval iluzi, že všechno v jeho životě probíhá jako obvykle. Navíc mu Její Jasnost osobně napsala pozlacenou pozvánku, takže jeho nepřítomnosti by si rychle všimla. Její dýchánky patřily ke kultivovaným akcím, kde spolu diskutovaly vysoce postavené osobnosti všemožných oborů a měly neopakovatelnou šanci navázat kontakty či si nenápadně vyměnit pár spikleneckých slov.

Byl to ráj pro agenty špionážní služby.

Christopher u vchodu pozdravil Její Jasnost a zamíchal se do davu. Přecházel mezi skupinkami, zdvořile se usmíval a většinu přítomných oslovoval křestním jménem. Automaticky – coby rozený agent – si do paměti vkládal vše, co zaslechl, třídil to podle významu a ukládal na později – protože časem se hodí naprosto každá informace.

Například fakt, že na velvyslanectví Španělska nedávno nastoupil synovec vysokého španělského generála, nebo že Londýn navštívil lichtenštejnský hrabě, který se však na večírku neukázal. Christopher si v duchu udělal poznámku, že pověří někoho z podřízených, aby o hraběti i účelu jeho návštěvy zjistil podrobnosti.

„Zdravím tě, Osbaldestone!“ Harry Plummer z ministerstva války se na zlomek vteřiny zastavil u Christopherova lokte. Když se míjeli, nenápadně šeptem utrousil: „Jistě jsi slyšel, že Schwarzenbergovy oddíly táhnou Švýcarskem, ale jeden zlobivý ptáček mi pošeptal, že mají potíže se sháněním zásob. Mohli by vypomoci naši obchodníci, když se Wellington utábořil na zimu?“

„Netuším, ale dotaz předám někomu z nadřízených,“ kývl Christopher svým navenek lhostejným stylem.

Harry přikývl a pokračoval v chůzi.

I Christopher šel sálem dál a jen v duchu si poznamenal, že tím úkolem musí ihned pověřit jednoho z podřízených, je třeba žádost předat ministerstvům obchodu a války. Wellington se zakopal na úpatí Pyrenejí, kde právě čelil sněhovým vichřicím. A kdo ví, třeba britský kupec zvládne při dodávce zboží najít příležitost zdůraznit, že vítězství nad Napoleonem je cílem a záchranou celé Evropy.

Nyní však Christopher přecházel od jednoho hloučku hostů k druhému a už nejméně patnáct minut měl nepříjemný pocit, že ho někdo sleduje.

Rázem se mu zrychlil tep. Souvisí to nějak s tím špehem, který ráno číhal u domu?

Jako zkušený agent se nezačal hned rozhlížet, protože zvlášť zde by rázem upozornil všímavé okolí, že se děje něco neobvyklého.

Pořád s vlídným úsměvem se bavil s hosty, střídal skupinky diskutérů a koutkem oka ostražitě sledoval všechny osoby, které mu věnovaly i tu sebemenší pozornost.

Konečně zaměřil svého špeha a, bohužel, nebylo pochyb, že co nevidět se stane jeho bezmocnou obětí.

K čertu! Stiskl podrážděně rty, ale vzápětí je opět ukázněně uvolnil do zdvořilého úsměvu.

Proč ho ta proklatá slečna Marion Sewellová pronásleduje? Pravda, mohl si to snadno domyslet. Vzhledem k jeho nedávnému zážitku se Christophera náhle zmocnil zneklidňující pocit, že na zádech nosí na odiv celému světu terč s nápisem: Šestatřicet let, vynikající původ, značný majetek a skvělá kariérní budoucnost.

Právě minulé úterý večer se totiž přesvědčil, jak nebezpečné mohou být dámy, které o něm tohle vědí. Neprozřetelně se zúčastnil elitního plesu a jako obvykle se snažil získat informace – už dávno se poučil, že matky a sestry mladých mužů vyslaných do zámoří často znají víc vojenských a diplomatických informací, než si většina agentů vůbec dokáže představit –, když tu se vedle něho objevila mladá dáma a se sklopenýma očima špitla, že by mu chtěla sdělit informaci značně citlivé povahy.

Když Christopher projevil zájem, dáma navrhla, aby se sešli v altánku uprostřed rozlehlé zahrady. Souhlasil, protože mu na tom nepřipadalo nic podezřelého, stejný postup používala řada jeho kontaktů.

Zkrátka a dobře, chytil se na vějičku. V domluvenou dobu se vydal od terasy směrem k altánku, ale protože cestou potkal několik dvojic zahleděných k hvězdné obloze, rozhodl se přiblížit na místo nenápadně zezadu.

Než se však vynořil na volné prostranství u altánu, ze zvyku se pozorně rozhlédl – a spatřil v houští za zábradlím tři číhající starší dámy – tetičku zmíněné dámy, jinak proslulou dohazovačku, a její dvě tělnaté družky. Očima provrtávaly okna altánku.

Christopher se obrátil na patě a vytratil se ze zahrady stejně tiše, jako tam přišel.

Uvědomil si, že chybělo málo a spadl by do pasti jen vinou svého zanícení pro práci. Pod slovem tajemství si představil ze všeho nejdřív informaci související s výkonem jeho povolání. Sám sobě přísahal, že podobnou chybu už nezopakuje.

A teď, o pouhý den později, ho na večírku ze všech přítomných mladých dam pronásleduje Marion Sewellová. Vážně je tolik odhodlaná ho ulovit?

Marion se do Londýna vrátila i s rodinou už před několika měsíci, ovšem Christopher ji zahlédl vždy jen velmi zběžně. Znali se nejméně deset let už od toho roku, kdy jako osmnáctiletá vstoupila do společnosti. To znamenalo, že teď jí je osmadvacet a zřejmě se dosud nevdala. Ve stejném roce vyslala vláda jejího otce, sira Nathaniela Sewella, jako velvyslance k ruskému carskému dvoru, kam Marion rodiče doprovodila i se svým dvojčetem Robertem. Odtud se časem přesunuli na habsburský císařský dvůr, ale stejně jako v Rusku i tam bylo vhodných partií poskrovnu.

Po návratu do Londýna sir Nathaniel zastával na ministerstvu zahraničí podobné postavení jako Powellův a Christopherův švagr North a podléhal tedy přímo Castlereaghovi.

Christopher se rozhodl vyhnout se všem příležitostem, jichž by Marion mohla zneužít, a vnořil se hluboko do diskutující skupiny hned u východu ze sálu.

Koutkem oka zahlédl Marion, jež se dosud nenápadně držela za ním, ale teď se zastavila u stěny. Na ženu byla vysoká a maličko víc než průměrně hezká, zpod lesklých zlatohnědých kadeří vyčesaných do elegantního uzlu zářila alabastrově krémová pleť. Hleděla jinam, ale Christopher věděl, že velké oči ve zvláštním odstínu modře odrážejí všechny její emoce, že z výrazných a přesto ženských rysů vyzařuje nezlomná odhodlanost. Tak nějak si Christopher představoval štíhlou elegantní Amazonku z řeckého bájesloví.

Dosud nezapomněl, že před těmi deseti lety ho zaujala svým křehkým a přitom nepopiratelným půvabem. Dokonce si kladl otázku, zda si i ona všimla jeho. Připadala mu zajímavější než ostatní ženy, originální a oduševnělá. Nu ano, od té doby uběhla již řada let a dnes jsou z nich úplně jiní lidé.

Pravda, nějaký šťoural mohl poukázat, že Marion v osmadvaceti je na lovu vhodné partie, protože zanedlouho už na vdavky bude příliš stará.

Nezapíral, že ho Marionin zájem udivuje… a baví. Nikdy by neřekl, že to je její styl, ale zřejmě si coby dcera sira Nathaniela Sewella řekla, že si nenechá ujít šanci na původem i kariérou bezchybného manžela.

Zrovna v téhle chvíli k němu stočila výmluvný pohled, jímž sdělovala svou touhu si promluvit, ovšem Nathaniel té nabídce hrdinně odolával.

Krůček po krůčku, host po hostu se Christopher nenápadně sunul k východu, kde se pak s typickou nonšalancí rozloučil s hostitelkou.

Lady Selkirková ho jemně klepla vějířem přes ruku. „Vyřiďte ode mě pozdrav matce, až ji zase uvidíte, drahý Christophere!“

Christopher to dámě slíbil s lišáckým vědomím, že k tomu dojde dřív, než kdokoliv tuší.

Bez ohlédnutí – jelikož věděl, že Marion z něho nespouští oči – vyšel do chodby a po schodišti seběhl k hlavnímu východu. Až nyní si přiznal, že povinný pobyt mimo Londýn bude mít i svou světlou stránku, a sice svatý klid před neustálými nástrahami dohazovačů a Marion Sewellové osobně.

Pravda, na okamžik mu hlavou kmitl nápad, že se poradí s matkou, ale vzápětí mu po zádech přejel mráz. Jakmile by totiž matka zjistila, že terčem dohazovačů se stal její nejmladší syn, mohla by kampaň převzít do vlastních rukou – a pak by Christopher neměl šanci na únik. Ne bezdůvodně ji urozená elita považovala nejen za vzor pro všechny dámy, ale rovněž za společenského diktátora.

Zkrátka a dobře, matka se o snaze urozených dohazovačů nesměla dozvědět za nic na světě.

Christopher si vzal od lokaje klobouk a plášť a prchnul.

Marion Sewellová zdráhavě zavrhla myšlenku, že by Christophera pronásledovala po ztemnělé ulici. Zhluboka se nadechla a snažila se uklidnit, ale marně, vztek v ní doutnal dál.

K jejímu zoufalství se tak přidal i pocit vzteku. Nepochybovala, že Christopher sice ví, že s ním potřebuje mluvit, ale naschvál se jí vyhýbá. Samozřejmě nebyla hloupá a domyslela si, že to pronásledování v něm může vyvolat jisté obavy. Očividně byl poučen špatnou zkušeností a dával si úzkostlivý pozor na všechny kontakty s nezadanými dámami. Tak přitažlivý mladý muž – urostlý, příjemně pohledný, elegantní a přemýšlivý a přesto mužný – musel v očích dohazovačů a armády svobodných žen z vyšších vrstev zosobňovat vytouženou kořist.

Z předchozích zběžných setkání si pamatovala, že Christopher je inteligentní, pohotový a skvělý řečník. Už tehdy ji na něm upoutal intelekt mnohem víc než přitažlivý vzhled.

Snadno si domyslela, že v průběhu let Christopher musel odolávat útokům mnoha vdavekchtivých dam a různých urozených dohazovaček, které tímto koníčkem zaháněly nudu obecně sužující vyšší společenskou třídu, ale dokud nezačal kličkovat, aby se vyhnul rozhovoru s ní, ani ji nenapadlo, že by si její snahu mohl vyložit nesprávně.

Ach bože! Jako by nestačilo, že jsem se konečně odhodlala k tomu tajnému rozhovoru, teď jsem v jeho očích navíc získala punc vdavekchtivé fifleny!

Nakonec Marion se zdvořilým úsměvem zamířila k hostitelce. Jako dcera velvyslance získala dost zkušeností, aby věděla, s kým je nutné aspoň zběžně se rozloučit, proto cestou tu a tam pokývla na různé významné osobnosti. Vzhledem k jejímu věku nikoho v salonu lady Selkirkové neudivilo, že přišla bez rodičů, naopak, většina přítomných dospěla k závěru, že je zde důstojně zastupuje.

Během zdvořilého loučení si přiznala, že večer pro ni skončil neúspěchem. Měla si předem uvědomit, že ani na večírku by se jí nepodařilo s Christopherem promluvit nepozorovaně, protože byl v hledáčku až příliš mnoha přítomných dam a jejich matek.

Bylo tedy třeba najít jiný způsob, jak mu zkřížit cestu, tak aby se necítil ohrožený ani osobně, ani ohledně své kariéry. Možná by stačilo obyčejné setkání v parku.

U dveří Marion poděkovala lady Selkirkové za příjemný večer a nenápadně vyklouzla ze salonu.

Splnit úkol, jímž ji pověřil její bratr, bude mnohem složitější, než oba sourozenci předpokládali.

Druhý den vyšel Christopher z domu už v pět hodin ráno, na schodišti si navlékl rukavice a seběhl k bryčce, jež čekala u chodníku. Otěže černého dvojspřeží svíral čerstvě najatý komorník a kočí v jedné osobě Drummond.

Po večírku u lady Selkirkové zamířil Christopher domů, kde na něho čekal spolupracovník Frederick s Drummondem, jehož představil jako vládního agenta, který má Christopherovi krýt v úkrytu záda.

„Nelze totiž vyloučit, že se vás Francouzi pokusí unést,“ poučil ho Drummond.

Christopher si s Frederickem vyměnil trpitelský pohled. Drummondovi – podsaditému hnědovlasému muži, který byl nápadný především svou nenápadností – to samozřejmě neušlo. „Mně osobně to nepřipadá moc pravděpodobné, ale odporovat Powellovi nemá cenu, zvlášť když ho podpořil Castlereagh.“

Fredericks nalil Christopherovi sklenku whisky. „Pro firmu jsi proklatě cenný inventář, příteli. Vzhledem k tomu tě bez ochranky nepustí na krok.“

Christopher upil whisky a vychutnal doušek. „Dal jsi Drummondovi popis muže, který mě sledoval?“

Fredericks přikývl. „Přísahal bych, že má něco společného s armádou, ale těžko říct, zda skutečně šlo o Francouze.“

„A byl si ten metař jistý, že chlápek brebentil skutečně francouzsky?“ otázal se Drummond a nasál vůni whisky.

„Ano, byl,“ potvrdil Fredericks. „Poblíž jeho domova žijí nějací přistěhovalci, takže jazyk od nich pochytil natolik, aby získal jistotu.“

„Zbývá nám jediné,“ Christopher postavil sklenku na stolek, „a sice mít oči na stopkách a doufat, že pokud nás bude sledovat i na venkov, bude tam nápadný jako růže v trní.“

Nakonec Christopher oznámil Drummondovi, že si přeje vyrazit časně ráno, čímž svého společníka nepotěšil. Podle příkazu vedení se Christopher nezmínil o cíli cesty, a Fredericks ani Drummond se na to ani neptali. Všichni tři se uložili ke spánku. Drummond odešel do pokoje pro hosty, který měl Christopher stále připravený pro lidi z ministerstva zahraničí, kteří ho navštívili buď jako přátelé, nebo pracovně.

Christopher došel k bryčce, vzal si od Drummonda otěže a vyhoupl se na kozlík. Počkal, až druhý agent nastoupí dozadu a švihl otěžemi, aby se vraníci dali do klusu.

Londýn byl nyní ještě liduprázdný, takže k Vauxhall Bridge dorazili už po chvilce. Za ním Christopher odbočil s bryčkou prudce doprava a nechal koně klusat po Wandsworth Road. Nad hlavami se jim líhl podmračený den s lezavým větříkem, ale mračna byla příliš vysoko, než aby z nich hrozil déšť.

„Kam máme vlastně namířeno?“ zeptal se zezadu Drummond.

„Do matčina věnného sídla ve vesničce jménem Little Moseley, musíme projet skrz Guilford, Winchester a Romsey.“ Po chvíli Christopher dodal: „Nevšiml jsem si, že by nás někdo sledoval nebo vůbec vzal náš povoz na vědomí.“

„Ani já ne,“ broukl Drummond. „Kdo může, je zřejmě ještě v posteli.“

Christopher se nad jeho mrzutým tónem pobaveně ušklíbl. Kdepak, tenhle agent není žádné ranní ptáče.

„Co? Kde je?“ Marion ohromeně vytřeštila oči na Gordona Cartera, bratrova přítele, kterého přesvědčila, aby jí pomohl.

Ostrý vítr jí švihal konci stuh čepce do tváří – skoro jako by se jí živly vysmívaly. Kromě nich bylo v dohledu jenom pár statečných, kteří se navzdory lezavé zimě vydali na odpolední procházku po trávnících svažujících se dolů k Serpentine.

Gordon si nešťastně prohrábl vlasy. „Pryč. Nikde není. Měl by sedět ve své kanceláři, ale není tam a nikdo netuší, kam zmizel a kdy se vrátí.“ Pokrčil rameny. „Ale kvůli tobě a Robbiemu jsem se ještě kapku porozhlédl. Podle všeho byl Osbaldestone včera pozvaný na soukromou schůzku s ministrem zahraničí, které se zúčastnil ještě Powell, ale nikdo jiný. Obsah schůzky je tajemství, ale co je podstatné, Osbaldestone se po schůzce vrátil do kanceláře, rozdal podřízeným různé příkazy – jinak řečeno, nechal po sobě čistý stůl –, načež odešel z budovy a už se nevrátil.“

Marion se marně snažila utajit hloubku svého zděšení.

Gordon si ztěžka povzdechl. „Než se zeptáš, ano, hledal jsem ho i doma. Podle jeho hospodyně odjel ještě před úsvitem svou bryčkou ve společnosti muže, který v jeho bytě přespal.“

Marion prudce lapla po dechu a přidušeně vyjekla: „K sakru!“

Při pohledu na šokovaného Gordona chvatně vysvětlila: „Včera večer se mihl na večírku lady Selkirkové. Zkusila jsem si s ním promluvit, ale bylo to vyloučeno. Teď mě mrzí, že jsem se nesnažila trochu víc.“ I kdyby ho měla honit na ulici.

Zjevně udělala strategickou chybu, když se řídila názorem, který spolu s ní zastával i bratr a hrabě: že oslovit Christophera ve společnosti bude nejsnazší a nejméně nápadný způsob, jak navázat kontakt. Měla mít rozum a poslat vzkaz prostřednictvím Cartera, aby takovému společenskému setkání připravila půdu, a teď, jak se zdálo, svou šanci propásla.

Ne, nesmí selhat. Robbie a všichni ostatní na ni spoléhají!

Vzhlédla ke Gordonovi. „Nikdo netuší, kam se mohl vytratit?“

Gordon pokrčil rameny. „Bohužel. Je to záhada. „Předpokládá se, že dostal příkaz zmizet ze scény. Pochopte, pro vedení války hraje klíčovou roli.“

Marion mžikla údivem. „Vážně?“

Gordon přikývl. „Nu ano… Co jsem zaslechl, je hlavou celoevropské zpravodajské sítě, kterou nám nepřátelé mohou jenom závidět. I z toho důvodu se ho vedení snaží ochránit za každou cenu.“

Zachmuřeně přikývla. „Rozumím.“ Věděl to Robbie předem? Zřejmě ne.

„A nezjistil jste aspoň, kdo je ten muž, se kterým odjel?“

„Přesně ne, ale zdá se, že to bude někdo z našich. Očividně dostal rozkaz nehnout se od Osbaldestonea na krok.“

„Ochranka?“

„Na to bych sázel.“ Gordon vylovil z kapsy dopis, který mu ráno svěřila Marion. „Říkal jsem si, že nechcete, aby zůstal ležet na Osbaldestoneově stole, dokud se nevrátí. Vzhledem k ročnímu období by to mohlo být až v novém roce.“

Marion si dopis s kyselým úsměvem vzala. „To bylo od vás moudré. Děkuji za snahu.“

„Lituji, že jsem vám nepomohl trochu víc.“ Gordon se kradmo rozhlédl a pak vážně zachytil Marionin pohled. „Jak teď tu Robbieho zprávu zvládnete předat?“

Zdráhavě přiznala: „Mám-li být upřímná – nevím. Opravdu nevím.“

2. kapitola

Therese, lady Osbaldestoneová, si hověla ve svém oblíbeném křesle v soukromém salonku a zálibně pozorovala skloněné hlavy tří mladších vnoučat. Jamie, George a Lottie se nedávno poprvé vydali hrát kuželky a teď klečeli na koberci před krbem a hráli poněkud zjednodušenou vlastní verzi hry, která se jim zalíbila. Sychravý podmračený den je k venkovním hrám nelákal.

Děti dorazily na sídlo v Little Moseley před pár dny, aby si s babičkou jako každý rok užily předvánoční zvyky. Přijely sem už počtvrté a jejich neutuchající nadšení svědčilo o tom, že vesnice se svými obyvateli a kouzelnou atmosférou je nepřestává vábit. Jejich rodiče – Theresina mladší dcera Celia a jeji manžel Rupert, hrabě z Winslow – tento zájem dětí podporovali, protože zkušenosti ze života prostých vesničanů a venkovského stylu života jim při jejich pozdějších vznešených rolích nemůžou uškodit.

Popravdě, kromě každoročních návštěv zdejší vesnice se trojice děti stýkala výhradně s urozenými lidmi.

Therese sledovala, jak trojice na konci hry začala sčítat body s pozoruhodným nedostatkem obvyklé bujnosti. Podle všeho děti bojovaly s nudou. Bylo by moudré najít jim nějakou zábavu, která by se jim postarala o každodenní program a pomohla jim vybít mladistvou energii. Při své první předvánoční návštěvě v sídle pátrali po zmizelém husím hejnu, rok nato po ztracené sbírce vánočních koled, nu, a loni se zapojili do hledání římského pokladu. Letos jim Therese nemohla podobnou zábavu nabídnout, což se ukazovalo jako problém.

Pravda, všichni byli zase o rok starší – Jamie, správně lord James, brzy oslaví jedenácté narozeniny, Georgeovi bylo deset a Lottie krásných zvídavých osm let.

Ze zkušenosti s vlastními potomky si Therese pamatovala, že čím větší děti, tím také větší a nesnesitelnější lumpárny.

Zatímco děti sklízely rekvizity své hry, zvenčí se ozval skřípot přijíždějícího kočáru.

Všechny tři hlavy se zvedly naráz jako větřící ohaři.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Vánoční intriky lady Osbaldestoneové.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.