Milan Hanuš

Živý mýtus Roger Federer

PROSTOR | PRAHA | 2021

Milan Hanuš

Živý mýtus Roger Federer

Vydal PROSTOR, nakladatelství, s. r. o.,

Nad Spádem 649/10, 147 00 Praha 4,

v roce 2021 jako svou 595. publikaci.

Odpovědný redaktor tištěné knihy Radovan Beneš.

Jazyková korektura Stanislava Kučová.

Fotografie Rogera Federera na přední straně obálky

Mathias Braschler a Monika Fischer,

na zadní straně obálky Paolo Pellegrin.

Fotografie Milana Hanuše a Aleše Lederera Roman Souček.

Grafická tištěné knihy úprava Aleš Lederer.

Sazba tištěné knihy Adam Lederer (ProAL).

Elektronické formáty připravil KOSMAS, www.kosmas.cz

Elektronické vydání první.

Text © Milan Hanuš, 2021

Preface © Aleš Lederer, 2021

Photos © Profimedia, 2021

Front cover photo © Braschler & Fischer / AUGUST / Profimedia

Back cover photo © Paolo Pellegrin / Magnum Photos / Profimedia

© PROSTOR, 2021

ISBN 978-80-7260-502-6

eprostor.com

prostor@eprostor.com

facebook.com/nakladatelstvi.prostor

Matyášovi a Rozárce

Slovo nakladatele

Milý Rogere,

píšu ti k tvému významnému životnímu jubileu a omlouvám se, že ti hned a s takovou samozřejmostí tykám. Mám však pocit, že se za těch dvacet let známe natolik, že si to mohu dovolit. Pravda je bohužel taková, že ty o mé existenci vůbec nevíš, kdežto já tebe znám jako své boty. V každém zápase, který jsem sledoval, v každém velkém finále jsem byl doslova obutý v tvé tenisové duši. Rozuměl jsem tvým gestům, cítil tvou nejistotu a nervozitu v klíčových momentech zápasu. Zatímco ty jsi na kurtu vše s bravurou zvládal, já umíral u obrazovky – několikrát dokonce i ve wimbledonském hledišti – a třásl se o výsledek. A teď najednou slavíš čtyřicáté narozeniny. Zdá se, že v plné síle. To se tenistům až na výjimky nestává, aby v tomhle věku ještě běhali po kurtech.

Chtěl bych ti říct, že tvou tenisovou kariéru sleduji téměř od samých počátků. Tedy od počátků tvého působení mezi profesionály. A že tvůj herní styl mě okamžitě uchvátil. Už při prvních zápasech, které jsem měl možnost sledovat, jsem zaznamenal tvůj mimořádný talent. I tvou zdravou ctižádostivost spojenou s enormní pílí a nezlomnou vůlí dosahovat drobnými krůčky vytyčených cílů.

Nikdy nezapomenu na tvou první velkou tenisovou bitvu, kterou jsi svedl v roce 2001 coby devatenáctiletý nováček na okruhu ATP na trávě All England Clubu, kde jsi ve čtvrtém kole pokořil obhájce titulu, a navíc sedminásobného wimbledonského vítěze Peta Samprase. Bylo to strhující drama s mnoha nečekanými zvraty, ale především se šťastným koncem pro tebe. Porazil jsi dosavadního krále Wimbledonu, třebaže na celkové vítězství jsi tenkrát ještě nedosáhl. Na první grandslamový titul sis musel počkat další dva roky. Tenkrát jsi poprvé triumfoval právě zde na svém nejoblíbenějším turnaji i povrchu. A snad se mnou budeš souhlasit, když napíšu, že travnaté dvorce londýnského Wimbledonu ti učarovaly. Nakonec se ti totiž podařilo zdvihnout nad hlavu wimbledonský pohár, tuhle nejcennější tenisovou trofej na světě, celkem osmkrát, což je v dosavadní historii nejen rekord, ale i zcela unikátní a těžko překonatelná bilance!

Musím se ti, milý Rogere, v souvislosti s tímto zápasem s něčím důležitým svěřit. Už od mládí, tedy někdy od sedmdesátých let, jsem vždycky upínal svou tenisovou pozornost a sympatie ke svým oblíbeným hráčům. Ať už to byl Rod Laver, Stan Smith, Jan Kodeš, později Stefan Edberg či Pete Sampras. Ke svým hrdinům jsem si vytvářel důvěrný vztah založený na obdivu a jistém mentálním napojení. A tehdy, když jste nastupovali s Petem Samprasem na centrální dvorec Wimbledonu, se stalo něco pozoruhodného, nečekaného a pro mě naprosto ojedinělého. Říkal jsem si: tak jak to tomuhle mladíkovi, Pete, dneska nandáš? Povolíš mu pár gamů, nebo snad celý set? A když jsi zázračným způsobem otočil vývoj tie-breaku prvního setu a vyhrál jej, pocítil jsem jistou rozmrzelost, že můj oblíbený Pete začíná od nějakého tehdy ještě nepříliš známého hráče dostávat pěkně na frak. Jenže o to víc jsem si začal všímat tebe a tvé hry. Když jsi pak v páté sadě proměnil hned svůj první mečbol, doslova jsem vybuchl nadšením! Byla to úchvatná podívaná. Takhle hrají mistři, řekl jsem si v duchu. Nebo zcela jistě hráči nadaní mimořádným talentem. Tenhle zápas jsem začal sledovat jako dlouholetý věrný fanoušek Peta Samprase a skončil okouzlen hrou neznámého švýcarského mladíčka. Člověk by řekl: láska na první pohled! Asi ano, od té doby jsem tě nespustil z očí.

Za ty roky jsem viděl, že jsi vždycky nesmírně zaujatý hrou. Jsi doslova fascinován tenisovým míčkem. Tvůj tenis vyniká nesmírnou pestrostí úderů, jejich přesnou kombinací i originálním řešením různých herních variant. Tam, kde jiní nasazují těžce vydřenou rutinu a dril, používáš lehkost a vtip, zařadíš precizní tenisovou ekvilibristiku, pomáháš si svým přirozeným talentem a citem pro hru. Jsi zkrátka tenisový originál, který disponuje jakousi zvláštní, chtělo by se říct až nadpřirozenou elektrizující silou, pomocí níž dokáže neustále poutat pozornost příznivců bílého sportu, ať už jsou odkudkoli. Jako bys vytvářel či vyzařoval magnetické pole, které ti zajišťuje přízeň diváků po celém světě. Od New Yorku přes Londýn až po Šanghaj či australské Melbourne. Všude jsi, Rogere, jako doma. Není pochyb, že kdybys přijel na Zanzibar či na Papuu Novou Guineu odehrát exhibiční zápas s místním zbožňovaným náčelníkem, stejně by minimálně polovina diváků fandila tobě.

Když ses stal nespornou hvězdou první velikosti, začaly o tobě vycházet knihy. Přečetl jsem snad všechny, které v českém překladu vyšly. Kromě čtenářského zážitku jsem prožíval už pouze jisté zklamání z toho, že jsem všechny tyhle knihy nevydal sám. A právě od chvíle, kdy jsem dočetl první z nich, jsem neustále přemýšlel o tom, jak by měl vypadat tvůj knižní portrét, který připravím ve svém nakladatelství. V průběhu let jsem oslovil řadu autorů, nikdo však nesebral odvahu takovou knihu sepsat. Až jednou v únoru roku 2019 jsme seděli po soukromém tenisovém turnaji s kamarády v restauraci, kde nechyběl ani kolega Milan Hanuš, s nímž se často a rád utkávám nejen na tenisových kurtech, ale i v debatách o tenisu a ve vášnivých interpretacích těch nejúchvatnějších tenisových soubojů, které jsme v posledních dvaceti letech oba zhlédli. Oslovil jsem ho se svým nápadem a po několika diskusích o koncepci knihy se Milan této nabídky chopil. Výsledkem jeho nezpochybnitelné autorské odvahy a schopnosti čtivým způsobem vykreslit klíčové okamžiky těch největších zápasů, zejména pak ty neviditelné či nezahlédnutelné síly, které určují osudy jednotlivých bitev, je tato kniha. A tou ti chceme vzdát hold. Je to příběh o dobývání tenisového olympu a o tom, co všechno se na této heroické cestě odehrává v duši osamělého tenisty.

Není pochyb, že jsi a zůstaneš nejvýraznější postavou dějin světového tenisu. Aspoň v mé hlavě ano. Jsi živoucí legendou par excellence. Tenisovou ikonou i živým mýtem, jak tě v názvu této knihy trefně pojmenoval její autor. Vím, že symbolizuješ něco víc než jen umění tenisového hráče. Zosobňuješ ducha fair play, na kurtu vyzařuješ noblesu i majestát tenisového krále. Jsi veskrze inspirativní osobností, která k tenisu přivedla miliony malých kluků a holek po celém světě. A nám tenisovým amatérům zůstaneš věčným vzorem v úsilí hrát údery tak, jak bychom si je ve svých představách zahrát přáli. A že je skutečnost na hony vzdálená našim snům, je jen podružnou maličkostí. Právě v úsilí nás obyčejných tenisových nadšenců se ukrývá ten nejskutečnější mýtus, který však po každém nepovedeném balónku vždy znovu a znovu umírá, aby se opět zrodil v čisté podobě při vzpomínce na tvoji hru, ale především na tvou nezaměnitelnou tenisovou osobnost.

Milý Rogere, co ti tedy popřát k tvému jubileu, když sis všechny své sny splnil jak na kurtech, tak – soudím – i v soukromí? Snad setrvalé zdraví, veselou náturu a pozitivní mysl do druhé poloviny života! Na závěr ti chci za všechny tvé příznivce poděkovat především za ty obrovské dávky radosti, kterou nám z tenisových kurtů rozdáváš už téměř dvacet let. Byly to úchvatné roky, které – a to vím jistě – s nikým jiným nezažiji. Od chvíle, kdy jsi porazil Peta Samprase, stal ses mou tenisovou láskou, které fandím do roztrhání těla. S klidným svědomím ti mohu slíbit, že už nepřeskočím k žádnému novému oblíbenci, protože na to měnit sympatie a citovou vazbu jsem už příliš starý.

Snad mi odpustíš potměšilý žertík, který jsem si dovolil učinit přiložením jedné své kuriozní fotografie z pražského hřbitova. Tento neobvyklý dopis bych však rád zakončil ve vážném duchu: chtěl bych tě obejmout a říct ti, že na světě existují miliony lidí, kteří tě mají upřímně rádi. Jsem mezi nimi i já. Třeba se někdy potkáme a budu ti to moct říct osobně.

V úctě tvůj věrný obdivovatel ze vzdálené Prahy,

Aleš Lederer, červenec 2021

Každý člověk vstupuje na svět

s osudovým posláním…

James Hillman, Klíč k duši

Úvod

Roger Federer je fenomén. Titulek vyjadřující Rogerovu tenisovou dokonalost, jeho tituly, rekordy, celosvětovou slávu, oblíbenost, charisma, sex-appeal, výjimečnost, bohatství, smysl pro rodinu a solidárnost, hypnotizující vliv na tenisové fanoušky, a nejen na ně. To vše z něj dělá sportovní ikonu s přesahem do jiných oblastí života.

I v této knize je Roger vnímán jako fenomén, ale z jiného úhlu pohledu. Rogerova zářivá cesta představuje jev, v němž se zrcadlí něco důležitého a trvalého, co se týká lidské podstaty, něco věčně živého, a proto stále přitažlivého a mladého, něco mytického.

V Rogerově raném nadání, výjimečném tenisovém talentu, v jeho životních průvodcích a učitelích, vysokých ambicích i vzdoru, cílevědomosti, zvládání překážek a proher, vypjatých soubojích, v překonávání rekordů a dosahování vítězství – v tom všem a ještě v mnohém jiném, čeho si všímá tato kniha, se zrcadlí vzorec cesty, který provází člověka a celý lidský rod odpradávna. Je to cesta hrdiny, která má mnoho podob, stejně jako hrdina má „tisíc tváří“, jak to vyjádřil velký znalec mýtů Joseph Campbell ve své slavné knize. Hrdinou může být statečný voják nebo hasič, obětavý lékař, odvážný politik nebo vrcholový sportovec, protože velké výzvy, vypjaté zápasy a mezní zkušenosti provázejí život odnepaměti a jsou spojené s dramatem vzdoru a prosazení člověka vůči protivníkům a silám, které lidskou individualitu ohrožují či utlačují.

O Rogerovi už vyšla řada knih a článků sportovních novinářů, tenisových odborníků i esejistů, kteří vyprávějí sportovní příběh tenisového krále, génia, umělce, „nejlepšího tenisty všech dob“. Tato kniha jeho příběh převypráví způsobem, který je psychologický a mytický, hrdinu vnímá „archetypovým okem“ a v tomto ohledu se inspiruje dílem pronikavého amerického myslitele Jamese Hillmana a jeho „cestou za objevením individuálního životního smyslu“. Hillmanovský způsob výkladu umožňuje rozvinout představivost, využít kulturních podobností a paralel a včlenit jednotlivé etapy Rogerova života do nezvyklých kontextů a souvislostí.

V biografiích i odborněji laděných knihách jsou verbálně i graficky rozebírána jednotlivá utkání, Rogerův útočný styl a jednotlivé stránky jeho hry. V našem pojednání je utkání vnímáno především jako zápas, bitva, souboj a existenciální drama, v němž Roger bojuje na dvou frontách, se silnými soupeři, ale i s neviditelným protivníkem, se stresem, vášní, napětím, emocemi i s bohyní Fortunou. Sportovní zápas tím získává ještě jeden – a možná rozhodující – psychologický a heroický rozměr.

Rogerově tenisu je ve většině publikací věnována pozornost jako sportovní disciplíně, jako hře bez přesahu. V našem výkladu je tenis hrou, v níž se v nejvypjatějších zápasech a chvílích zpřítomňuje „posvátné dění“, jak se vyjádřil slavný antropolog Leo Frobenius, sport tu přináší zkušenosti a prožitky, které mají přesahující ráz. Tenisový zápas se v takových magických chvílích proměňuje ve zvláštní typ zasvěcovacího obřadu a získává zcela jedinečný a nezapomenutelný rozměr.

Jazyk sportovních novinářů a tenisových odborníků je věcný, konkrétní a faktografický, sloužící k zachycení a popisu dat a událostí z Rogerova života. Jazyk a styl užívaný v této knize je vzletný, metaforický, esejistický, obrazný a místy i patetický. Je takto zvolený záměrně, protože podobným způsobem promlouvá duše, která je jazykem mýtu.

Dosud vydané publikace o Rogerovi podávají obraz výjimečného tenisty i člověka, jednoho z nejuznávanějších a nejslavnějších sportovců dnešní doby. Naše kniha kreslí obraz jedné nezaměnitelné tváře z tisíce různých tváří hrdiny, kreslí živoucí archetyp hrdiny na tenisových dvorcích a v tomto smyslu je výkladovým experimentem a zároveň i vyjádřením vděčnosti. Neboť díky Rogerově cestě si můžeme zpřítomnit příběh, který nás tolik přitahuje, protože v něm tušíme náš vlastní „hrdinský faktor“, to, kým v jádru jsme.

PRVNÍ ČÁST

MÝTUS CESTY

Kapitola 1

Kouzlo míče

Kulatý nesmysl. Známou ironickou hlášku nejčastěji adresovanou fotbalovému míči můžeme klidně vztáhnout i na tenisový míček nebo třeba na celou planetu Zemi. Těžce zklamaný fanoušek po prohře svého zbožňovaného klubu či idolu promítne svou hlubokou frustraci na hlavního hybatele celé hry a nazve ho kulatým nesmyslem. Kritický intelektuál neschopný bavit se věčnou hrou života, k níž patří i sportovní zápolení, položí sžíravou otázku: Proč tolik humbuku, emocí a peněz kolem toho bláznivého nesmyslu? Oba postoje jsou pochopitelné, ale míjejí podstatu. Svým způsobem jsou i dehonestující a krátkozraké, protože odnímají míči, symbolu hry, jeho kouzlo a vedou i k „odkouzlení“ celého světa sportu.

V jedné z „federerovských“ biografií se dočítáme, že Rogera od malička fascinovaly míčky. „Už ve dvou a půl letech chtěl, abych mu přihrávala míčky,“ vzpomíná matka. „Jeho šikovnost byla evidentní. Ještě ani pořádně neběhal, a už byl schopen chytat velké míče. První míče poslal přes síť jako tříapůlletý. Byly mu čtyři a zahrál za sebou správně přes síť 20–30 míčů.“ Míč pro malého Rogera zjevně není kulatým nesmyslem, ale naopak něčím nanejvýš přitažlivým, zábavným a vzrušujícím. Odkud se tak silná přitažlivost bere? Tenisový míček tvarem i barvou nápadně připomíná Slunce. Malé kapesní sluníčko na hraní. Podle představ některých starořeckých filozofů, zejména stoiků, má univerzum dokonale kulovitý tvar – jako by se podobalo obrovskému kosmickému míči, který obsahuje oživující substanci nazývanou pneuma, vzduch nebo též dech života či duch. Tato vznešená kosmologická představa zapustila do kolektivního nevědomí hluboké kořeny a obraz míče, jak jej známe dnes, je její chabou, leč přesto přitažlivou pozemskou nápodobou, která v sobě symbolicky nese odlesk velké kosmické hry. Té z našeho pohledu vévodí Slunce. V civilizovaném kulturním prostředí Západu se už však dokonalost stvořeného světa neuctívá v duchu dřívějších náboženských a kosmologických představ, to se pokládá za přežitek. Ale zato se pěstuje oblíbený rituál uctívání Zlatého míče (Slunce) spojený s oslavami fotbalového krále Evropy. „Slunečního původu“ jsou i sportovní poháry, které zdvihají nad hlavu vítězové podobně jako mytický hrdina Iásón triumfálně pozvedá zlaté rouno.

Každý člověk v sobě má Slunce, ducha, tvořivou jiskru, své malé „kapesní“ sluníčko, které však není určeno na hraní, ale především k tomu, aby se rozzářilo a zvítězilo nad překážkami. O osobnosti, která to dokáže, se pak říká, že má charisma a je tvůrčí. V malém Rogerovi také září sluníčko a v jeho symbolické partituře života stojí Slunce „nad obzorem“ – jeho nositel se má stát viditelnou osobností na jevišti tohoto světa. Takové Slunce ukazuje na to, že Roger má jednoho dne svým hrdinským gestem s pohárem nad hlavou ztělesnit herojský sen mnoha lidí o slávě a vítězství.

Jsme ale ještě v nejútlejším věku, a tak malý Roger nachází symbolický obraz svého „dětského sluníčka“ a tvůrčího ducha v tenisovém míčku, v té zvláštní věci na hraní, která jako by k němu patřila od narození. A jak postupně roste a dospívá, zjišťuje, že v tom malém sluníčku z dětství je opravdu něco pozoruhodného, snad nějaký skrytý duch, řecký filosof by nejspíš řekl „pneuma v dokonale kulovitém tvaru“. A také tuší, že ten, kdo jej ovládne svým uměním, se stane tenisovým kouzelníkem a uctívaným králem.

Tenisový míč není jen Slunce v miniaturním provedení, ale na základě vnitřních korespondencí patří také k principu „rtuťovitého“ Merkura, protože má svou vlastní inteligenci a pohyblivost. Ta se uplatňuje zejména při hře a má vliv na rychlost i přesnost úderů. Roger na míč reaguje s mimořádnou citlivostí, což je kvalita, která bude jednou zdobit jeho výkony. Malý žlutý míček se stává Rogerovým vzorem i partnerem, který zaměstnává jeho mysl, rozněcuje jeho představivost a prověřuje fyzické schopnosti a dovednosti. Stává se jeho živým a inteligentním „druhým Já“, citlivě reagujícím na každou úderovou ledabylost, pohybovou a stylovou nepřesnost. „Nedokážu akceptovat, když pokazím lehký úder. I když je to úplně přirozené a v tenise se to stává i těm nejzkušenějším profesionálům,“ pronáší tehdy ještě juniorský tenisový nadšenec. A René Stauffer, autor Federerovy biografie, k tomu dodává, že si „Roger instinktivně razil cestu, která spočívala v představě, že bude trefovat a umísťovat míčky co nejdokonaleji. Nechtěl vítězit nad soupeřem, chtěl ovládnout míček, který už jako dítě miloval i nenáviděl.“

Tenisový míček má některé další zvláštnosti. Linie švů na jeho povrchu připomíná známý taoistický symbol dvou propojených principů jin a jang, což z obyčejného míčku činí téměř posvátný předmět, symbol Svébytí. Gumový obal balónku je pokrytý zvláštní „srstí“ jemných chloupků, které jsou příjemně hladké a milovníkovi tenisu doslova voní. Celá tato ambaláž tlumí odrazy a umožňuje tenistovi, aby s míčkem prováděl různé brilantní kousky, včetně kraťasů, volejů nebo rozmanitých rotací. Hráče přímo vybízí, aby projevil svou techniku a styl, což je záležitost ženského principu jin. Roger má v symbolickém scénáři svého života jinovou, stylovou stránku své osobnosti zdůrazněnou, tento princip je součástí jeho persony. Když baletně propne topspinový bekhend a docílí tím zcela originální letové dráhy míče, je to estetický a optický zážitek pro něj i pro diváka.

I v tenisových začátcích Rogerovi hodně záleží na tom, aby měl jeho kontakt s míčem styl, preciznost, vybroušenost a přinesl mu požitek. Potřebuje se zaskvít, předvést v tom nejlepším světle svůj široký úderový rejstřík. Balónek s jemnými chloupky je k tenisové technice i estetice jako stvořený. Dnešním slovníkem řečeno: je sexy, a také díky tomu je možné navázat s ním osobní, ba téměř intimní vztah a zamilovat se do hry. Je něčím na způsob Erótova šípu, a když tenisový šíp zasáhne Rogerovo srdce, vznícená jiskra probudí tu nejhlubší touhu a z této touhy potom vykvete vášeň. Pak už mladý Roger může jen zvolat: „Vyplň se, osude!“, neboť jeho tenisový daimon se právě probudil.

Kapitola 2

Daimon

Ve čtrnácti letech Roger nastoupil do tenisové školy Tennis Études v Ecublens u Ženevského jezera. Tenisoví adepti tam museli vyplňovat dotazník, jaké jsou jejich cíle. Podle svědectví Yvese Allegra, jednoho z absolventů této školy, „všichni napsali, že se chtějí alespoň jednou probojovat do první světové stovky. Jen Roger odpověděl, že jeho cílem je dostat se do top ten a potom se stát číslem jedna. A od té doby jsme se na něj dívali jinýma očima.“

Staří Řekové žili s představou, že každý člověk v sobě nosí svou jedinečnost. Takové přesvědčení není cizí ani nám, naopak, žijeme v individualistické společnosti. Jenomže tehdejší filosofové měli bohatší představivost a hlubší pochopení toho, co jedinečnost člověka znamená. Představovali si ji jako jedinečný obraz či vzor, podle kterého má člověk žít. Jako úděl nebo los vložený do osudí. Jako vášeň a zároveň určení, s nímž není možno (ale ani radno) se minout. Jako průvodce duše, který přebývá v člověku a někdy mluví jeho ústy. A tuto jedinečnost nazvali daimonem, duchem, vnitřním určením, obrazem v srdci, který je hlubší a mocnější silou, než si dokážeme představit. Římané mluvili o géniovi, ale tomuto slovu se raději vyhněme, protože se dostalo do běžného slovníku a zcela ztratilo svůj původní význam.

Cíl čtrnáctiletého chlapce dostat se do top ten a potom se stát číslem jedna obsahuje jedinečnou životní vizi, která ostatním vyrazila dech. Jeho spolužáci o ní neřekli, že je výtvorem domýšlivého ctižádostivce, naopak, tato hrdinská vize si získala jejich respekt, protože byla jedinečná a velmi odvážná. Ale mohl teenager zblázněný do tenisu vědět, co svým výrokem vlastně říká, co všechno jeho životní vize obsahuje a co to znamená dosáhnout postu světové jedničky? Rozhodně ne, ale zato by o tom mohl hodně dlouho vyprávět současný Roger, protože díky velkolepé vizi nakonec cíle dosáhl a tuto jedinečnou zkušenost po nesčetných hořkých prohrách a ještě slavnějších vítězstvích získal.

Úchvatné vizi probouzející v mladém rytíři nadšení a dávající jeho životu smysl se v dřívějších dobách říkalo grál. Putování od jednoho turnaje k druhému je obdobou cesty dosud nezkušeného Parsifala bojujícího s tenisovou raketou o pohár pro vítěze, symbol svatého grálu.

Úvodní kapitolu jsme uzavřeli větou, že Rogerův daimon se díky lásce k tenisovému míčku a vznícené touze probudil, nyní také už víme, kdy jasnou řečí promluvil – v dotazníkovém šetření v tenisové škole. Dnes můžeme konstatovat, že do oněch slov pronesených bezmála před čtvrtstoletím se jako mávnutím kouzelného proutku vešlo už dvacet grandslamových pohárů zdvižených Rogerem nad hlavu, a další ještě možná přibudou…

Povšimněme si, čím vším Rogerův průvodce přispívá k tomu, aby se mohla naplnit jeho neobyčejná vize. V tenisovém klubu v Basileji (Old Boys Tennis Club) začal Roger hrát v osmi letech. Tréninkové lekce mu tehdy dával český emigrant Adolf „Seppli“ Kacovský, který o malém svěřenci prohlásil, že měl úžasně přirozený talent: „Za celou dobu svého trénování jsem nikdy neviděl tak nadaného hráče. Počínal si na hřišti tak, jako by se narodil s raketou v ruce. Třeba jsem mu řekl, jak má zahrát nějaký úder, a on to vzápětí zvládl, zatímco jiným dětem to trvalo několik hodin. Už tehdy byl Roger výjimečný.“

Je jedna věc, kterou tenisový daimon zcela ignoruje – prostřednost. Přímo nesnáší průměr. A naopak je něco, čím vybraného jedince obdarovává – výjimečnými tenisovými schopnostmi. Roger se narodil s raketou v ruce. Bez počátečního vkladu výjimečných schopností, o nichž bude v dalších kapitolách ještě řeč, by se Rogerova úžasná vize mohla v jeho hlavě sice zrodit, ale nikdy ne naplnit. Stěžejní predispozici lze vyčíst ze základního vzorce Rogerovy životní partitury, z osudového volání k tomu, aby dobýval svět na poli sportovní cti a slávy. A toto pole mu vybral jeho vnitřní průvodce. Stal se jím tenisový dvorec.

Ale vraťme se do dětství a mládí, v němž byl Roger svým daimonem zcela pohlcen. Přesněji řečeno byl odmalička přesvědčen, že na tenisovém kurtu lze dosáhnout dokonalosti. Jednou sice přiznal, že má strach z pavouků, hadů, seskoků padákem a horských drah, ale k čemu měl opravdu odpor, byla nedokonalost. A to i v momentech, kdy vyhrál fiftýn, ale nebyl spokojený se svými údery.

Přítomnost daimona se často ohlašuje nějakým typem „nezvratného přesvědčení“, které nemá daleko k posedlosti. Jak jinak než posedlostí lze nazvat například počínání dítěte, které stráví celé odpoledne tím, že si pinká míčkem o zeď garáže nebo kuchyňskou linku. Přesně to dělal Roger.

Volání osudu je nutkavé a tenisový daimon nesmírně přísný a náročný, protože vyžaduje už od chlapce mistrovskou dokonalost úderů a vůbec nebere ohled na dětský či juniorský věk, na proces učení a postupného rozvíjení různých schopností, které souvisejí s tělesným růstem a psychickým vývojem. Mít na sebe takové přemrštěné požadavky je sice z hlediska zdravého rozumu pošetilé, ale s vášní nelze polemizovat.

Daimona si nesmíme plést s démonem – ten první nás po cestě určení vede, ten druhý nás z ní strhává. Ale to neznamená, že průvodce jako démon někdy nepůsobí. Volání osudu totiž nezná smysl pro míru, vede k přehánění a nespoutanosti, čímž může druhé přivádět k zoufalství. „Byl to opravdu malý ďábel,“ vyjádřila se jednou o Rogerovi sestra Diana v souvislosti s jeho neustálým popichováním. Dokonce ani na trénincích se Roger v dětském věku často nesoustředil. Měl v sobě nezkrotnost. Trenér Kacovský vzpomínal, že „někdy odehrál míč a pak zakřičel: ,Bum, prásk! S tímhle vyhraju Wimbledon!‘“

Je prakticky nemožné žít obyčejným životem, když do něj plnou silou vrazí daimon a pohltí ještě nezralé Já, jako tomu bylo za Rogerova mládí. Jeho světem se stávají tenisové dvorce a turnaje, kterých se v doprovodu rodičů a později i bez nich účastní. Ale hlavně získává díky těmto novodobým rytířským turnajům a své zbrani v podobě tenisové rakety silné prožitky, které by jiným způsobem nezískal.

Mýtus hrdiny je stále živý a přítomný, jenom historické kulisy se proměňují – a cesta za zlatým rounem, wimbledonským pohárem nebo svatým grálem začíná pokaždé stejně, odchodem z domovského prostředí do neznáma – protože dobrodružství volá. Je vzrušující jít za svou vizí, ale platí se za to také daň a přinášejí se oběti, které si daimon žádá. Jednou z nich je pocit osamělosti, vytržení z rodiny, z okruhu kamarádů, známých a z běžných teenagerovských zájmů i aktivit.

Prvních pět měsíců strávených na tenisové škole v Ecublens popsal Roger jako peklo. Komentoval to následovně: „Tam směrem na jih od nás jsem prostě nebyl šťastný. Odloučený dlouhé týdny od rodičů, bez jakýchkoli znalostí francouzštiny a bez přátel. Těžko jsem hledal motivaci a často na mě padl smutek.“ Jít za svou vizí s tak náročným vnitřním průvodcem, který nebere ohled na běžné okolnosti, a naopak vás odtrhává od domova a rodičů, je těžké. Rogera tato cesta přivádí do hájemství osamělosti, k pocitům izolace, odloučenosti a smutku. Nelze se divit, že Roger se v Ecublens zpočátku cítí jako tenisový míček zahraný do autu, připadá si ztracený. A k tomu musíme připočíst nutnou daň disciplíny a tréninkové dřiny, kterou musí pod vedením nelítostných trenérů a učitelů každodenně platit.

Ale síla velkolepé vize je obrovská a Roger peklo vyhnanství a hluboký dotyk osamělosti překoná. Jedná se však o archetypický motiv, který do jeho života vstoupí i v budoucnu. Dokonce se zdá, jako by lemoval každou cestu slávy a vítězství.

Jenomže Rogerovo peklo má ještě jinou podobu, než tu, kterou představuje vyhnanství a osamělost…

Kapitola 3

Démonie

Žádný Federerův životopisec si nenechá ujít pikantní historku z Rogerových juniorských let strávených v tenisovém centru v Bielu. Při jednom z nepovedených úderů během tréninku vztekle vyhodí raketu mimo hřiště do zbrusu nových závěsů na stěně. Prudce roztočená raketa, symbol Rogerovy náruživosti a vzteku, závěsy rozřízne jako meč a poničí je. Jeho exces má zvláštní disciplinární důsledek. Za trest musí zuřivý maniak čistit v tenisovém areálu ráno toalety, což je krajně nepříjemná i poněkud zahanbující činnost.

Zábavná historka bývá líčena jako názorný příklad vášnivého temperamentu a horké hlavy. Škála emocí, která se Rogera v mládí zmocňuje, je ale mnohem pestřejší: od naštvaného rozčilování přes prudkost a divokost až k osvobozujícím pravýkřikům. A často na to doplácejí létající a poničené tenisové rakety.

Neblaze proslulým se stává basilejský finálový souboj mezi švýcarskou juniorskou jedničkou Dannym Schnyderem a tehdejší juniorskou dvojkou, teprve jedenáctiletým Rogerem Federerem. Pro „malého tenisového ďábla“, jak zněla jedna z Rogerových přezdívek, se Dany stává úhlavním nepřítelem a rivalita se ve vypjatém zápase mění v nekontrolovanou divokost. Jeden z očitých svědků to komentuje slovy: „Během zápasu házeli raketami a sprostě nadávali. Oba dostali varování. Působili trochu děsivě, ale zároveň to byla i zábava.“

I samotný Roger po letech přiznává: „Neustále jsem nadával, házel kolem sebe raketami, bylo to špatné. Mí rodiče se cítili trapně, a tak mi řekli, ať toho nechám, jinak mě přestanou na turnaje doprovázet. Musel jsem se zklidnit, ale byl to velmi dlouhý proces.“

Pozoruhodné je, že běs, zuřivost a vztek se probouzejí téměř výhradně při zápase, na tenisovém dvorci nebo v přímé souvislosti s prohrami či nezdary. Při jiných hrách se tenisový daimon nevzteká a Roger může projevovat svou přirozenou hravost a potřebu se bavit. A na mediálních kolbištích, například při rozhovorech s novináři, působí klidně, uvolněně a do popředí vystupuje stále zřetelněji jeho příjemná a uvolněná persona, šarm a v mládí i lehká arogance, která však, jak si povšiml jeden z novinářů, vyznívá docela sympaticky.

Vysoce ambiciózní životní vize a touha vyšplhat se na trůn tenisového krále má silný emocionální náboj a psychickou důležitost, která je stejně tak motivující, jako stresující. Volání osudu je přímo napěchováno kladnými i zápornými emocemi, které vůbec není snadné zkrotit. Dříve se o strhující síle těchto emocí mluvilo jako o démonii a posvátném šílenství, které mělo vztah k přesahující rovině života. Podle hluboké antické tradice souvisí s kultem řeckého boha Dionýsa a s jeho následovníky. Posvátné šílenství je manické, vytrhává z běžného stavu vědomí a naplňuje nitro extatickými prožitky a emocemi. Rogerovy manické či přímo maniakální výstupy jsou podněcovány tenisovým soubojem a živeny nezkrotnou touhou, která působí na psychiku jako droga a dostává hráče do dionýského stavu „mimo sebe“. Smyslem není daimonickou touhu, zdroj posvátného šílenství, zcela zkrotit, nebo dokonce potlačit, ale vtisknout jí patřičnou formu. Nechat v sobě jiskru tenisové extáze vzplanout, ale neshořet v jejím ohni. Tímto způsobem řízené „rozumné šílenství“ se pak stává výsadou skutečných hrdinů na kolbištích válečných i sportovních.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Živý mýtus Roger Federer.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.