Hodně jsem nikde

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.motto.cz

www.albatrosmedia.cz

Michael Třeštík

Hodně jsem nikde – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Věnuji Daně a Jolaně

I. Nedávno

1. Otevřel lahev bílýho a čekal

Dodělal jsem poslední úpravy rukopisu knihy Umění vnímat umění pro děti a rodiče. Ten text se původně jmenoval V galerii s prckem v zádech a od té doby mu říkám Prcek a ani v nakladatelství mu nikdo jinak neřekne. Tedy dodělal jsem poslední úpravy Prcka o umění, do e-mailu vložil úvod pro Motto a odklikl to. Bylo to na Vyžlovce 25. července 2019. A je po ptákách, konec, hotovo.

Dal jsem si oběd do mikrovlnky a čekal, až se ohřeje. Konečně začnu kreslit. Už dávno vím, co chci kreslit, dokonce vím, jak to chci kreslit, jenže se k tomu pro samé psaní už rok nemůžu dostat. Konečně na to mám čas. Bude to cyklus těch mých rozmazaných fleků a rámů z černých čar a pod tím bude tvrdou tužkou písmo. Útržky vět nebo veršů a ty budou přes pastelové fleky jen místy trochu prosvítat nebo vylézat, nikdo to nepřečte, ale já budu vědět, od koho jsou a proč tam jsou. A ty plochy budou soft pastely Schmincke a budu je srážet a zjemňovat světlejšími tóny PanPastel.

Mikrovlnka pípla, vyndal jsem talíř s obědem a nesl ho ke stolu na terase. Talíř byl horký, musel jsem ho co nejdřív položit, abych si nespálil prsty, tak jsem se rychle naklonil nad stůl a v tom se to stalo…

Ty vole, co kdybys zkusil napsat Prcka o architektuře? projelo mi hlavou. Položil jsem talíř, otíral si prsty o mikinu a věděl, že z kreslení zase aspoň rok nic nebude.

Se svými normálně pitomými nápady si umím poradit. Řeknu si: je to pitomost, vykašlu se na to. Proti svým mimořádně pitomým nápadům jsem ale bezbranný. Usadí se ve mně a čím jsou pitomější, tím víc jsem si už dopředu jistý, že se je pokusím realizovat.

S architekturou jsme kdysi byli partneři, pak jsem se zakoukal jinam a rozvedli jsme se. Rozvod proběhl korektně, žádné trucy nebo naschvály, ale architekturu jsem z mysli postupně úplně vytěsnil a ztratil o ni zájem. No, a teď jako by mi zavolala, jestli to spolu zase nezkusíme.

Dojedl jsem oběd a začal se prohrabovat v knihovně. Většinu knih o architektuře mám totiž na Vyžlovce. Jednak proto, že se mi do Prahy už nevejdou, jednak proto, že jsem je nějakých třicet let nepotřeboval. Na stůl jsem narovnal celkem úctyhodný štos. Pak jsem sedl k počítači a začal si připravovat poznámky. Později jsem projížděl nabídky knih o architektuře pro děti. Je jich taková spousta, že kdybych tím začal, nejspíš bych od záměru upustil, jenže už jsem měl štos knih na stole a poznámky, tak jsem si řekl, že vykašlat se na to můžu vždycky, ale teď se ještě chvíli budu tvářit, že tu knihu chci skutečně napsat. Umění vnímat architekturu pro děti a rodiče. Ještě ten večer jsem si objednal přibližně deset dětských knih a pak zhruba týden pokračoval v sepisování poznámek. Mezitím začaly dětské knihy chodit, já je vybaloval a četl. Když jsem z nich měl prohlédnutou a přečtenou asi pátou, řekl jsem si, že to dám.

Problém je stejný jako u výtvarného umění: děti jsou v knihách pro děti považovány příliš za děti. Hlavně v nich jsou velké, veselé obrázky, sem tam nějaký pajdulák a pokud možno žádné sdělení, které by se nevešlo do jedné jednoduché věty, a o architektuře vlastně skoro nic. Vynechám veselé obrázky a pajduláky a zkusím, jestli je možné dítě zaujmout architekturou samotnou. Obětuju tomu měsíc, a když to nepůjde, tak to odpískám.

Ze soustavného kreslení samozřejmě nic nebylo. Jen ze začátku, když jsem čekal na nějaké podklady, jsem asi čtrnáct dní kreslil, ale něco úplně jiného, než na co jsem se chystal. Překvapivě to byly baráky, o kterých jsem chtěl do té nové knihy psát. Tedy ne přímo baráky, ale to, co se mi spontánně vybavilo, když jsem si řekl třeba Adolf Loos, Le Corbusier nebo Frank Lloyd Wright. A když jsem to kreslil, dával jsem si záležet, aby nebylo poznat, že to jsou baráky.

Na Prckovi o architektuře jsem pak dělal osm měsíců dvanáct hodin denně, protože mne to ukrutně bavilo.

- - - Při kreslení dost bezpečně poznám, co všechno neumím, a to pak prostě nedělám. Když z toho všeho, co je možné na papíře pastely vytvořit, odečtu všechno, co neumím, moc mi toho nezbývá, ale nelze neumět udělat rozmazaný barevný flek a nelze neumět udělat křivou čáru. Už několik let tedy dělám rozmazané fleky a křivé čáry a mám pocit, že je toho pořád dost, co bych v téhle oblasti měl ještě prozkoumat. Kreslím, přemýšlím o tom, prohlížím si to zblízka a zdálky, pak to zafixuju a dám do desek. Sem tam někam napíšu, jak se kreslením trápím a jak mne baví, ale nikomu nic neukazuju, protože bych k tomu pokaždé musel říct všechno to, co jsem tady napsal. No, a pak mi na Fejsbuk napíše jakási Simona, abych nějaký svůj pastel dal do charitativní aukce pro hospic Cesty domů.

Simonu Vlkovou znám jen nepatrně z Fejsbuku, ale obdivuju každého, kdo se o pořádání nějaké charity snaží. A Simona tomu věnuje nekonečně moc energie. O hospici Cesty domů jsem z několika stran slyšel hodně hezké věci. Jsem moc rád, že jsou lidé, kteří jsou ochotní utratit nějaké peníze jen proto, aby něco dobrého podpořili. A já mám Simoně napsat, že se bojím, aby si někdo neřekl, že Třeštík neumí kreslit? V pravidlech Simoniny aukce ještě ke všemu bylo, že autor se má s „dílem“ vyfotit, aby to bylo osobnější.

Já, plachý introvert, který se snaží svoje pastely co nejmíň ukazovat, mám teď nějaký nejenom ukázat, ale ještě dát do aukce. Zveřejnit. Tedy dát najevo, že předpokládám, že by ho někdo mohl chtít a že by za něj dokonce byl ochotný zaplatit. Několik dní jsem Simoně neodpověděl, pak jsem vzal dva pastely, držel je před sebou a Tom, syn, mne vyfotil.

Kdysi jsme v eAntiku prodávali velký obraz jakéhosi trhu se sexuálními otrokyněmi, odaliskami nebo čím, legendu k tomu už si nepamatuju. Nahá žena na pódiu násilně vystavená pohledům kupců. Podstata obrazu byla v pohledu té ženy. Ona byla v hodně nepříjemné situaci, ale měla v očích hrdý výraz. Strašně jsem si přál mít na fotkách s pastely stejně hrdý výraz, ale nepovedlo se, nešlo to. Přes celý formát fotky byl pastel a nad ním vystrašená hlava s téměř plačtivýma očima. Krystalický trapas. Ale pak jsem si překvapivě řekl, že už jsem snad dost starý na to, abych vydržel jedno ztrapnění, a fotky jsem Simoně poslal.

Aukce začala 28. listopadu v osm večer. Pastely s mýma ubrečenýma očima už byly na Fejsbuku několik dní, ještě pořád jsem se s tím svým debilním výrazem nesmířil, ale uklidnil jsem se krizovým plánem. Kdyby cenové nabídky nevylezly ani na osm stovek za kus, požádám Jolanu nebo Danu, aby těch osm set za mne nabídly. Pod osm stovek by mi to bylo líto – neskromný pocit, že mají cenu aspoň osm stovek, jsem v sobě nedovedl potlačit. Aukce trvala týden a poslední den k večeru byly příhozy na každý pastel zhruba na pěti tisících!

Byl jsem jako ve snu. Úplně cizí lidi, a bylo jich několik, co se spolu předháněli, byli ochotní dát za moje pastely pět tisíc korun. Neuměl jsem to v sobě vůbec zpracovat. Aukce skončila v osm hodin, tak jsem si otevřel lahev bílýho a čekal, jak to dopadne. Jeden pastel byl vydražen za jednadvacet tisíc, druhý za dvaadvacet. Jasně, na charitativní aukci jsou lidi štědřejší, ale i tak. Vzpamatovával jsem se z toho několik dní.

2. Ale to už je teď jedno

Zatímco jsem psal Prcka o architektuře, v nakladatelství dozrál a v listopadu 2019 vyšel Prcek o výtvarném umění. Kolem Vánoc už nebyl čas, tak jsme se rozhodli pokřtít ho až v únoru, až se lidi po Vánocích uklidní, a já měl vymyslet, kdo ho bude křtít. Jistý jsem si byl Petrem Koubským, což je nesmírně široce i hluboce vzdělaný člověk, mluví břitce, přesně a tím druhem humoru, co mám rád, ale chtěl jsem ještě někoho, kdo má přímý vztah k výtvarnému umění. Historiků umění znám dost a v duchu jsem je probíral, jenže kterýkoliv z nich, kdyby do knihy jen letmo nahlédl, by se zasekl na kterékoliv větě a začal by říkat, že to je nesmysl, že takhle by se o umění psát nemělo. Takže zrovna někoho z nich žádat, aby tuhle knihu na křtu pochválil, se mi nechtělo. Nenašel jsem nikoho, ale pak jsem začal mít pocit, že něco přehlížím, že mi v hlavě něco chybí, asi jako když člověk vyjde z domu s tímhle pocitem a teprve na stanici tramvaje si uvědomí, že si doma zapomněl peněženku nebo že je pořád v pantoflích. Věděl jsem, že mi to dojde přesně v okamžiku, kdy o kmotrovství poprosím někoho nevhodného, a tak jsem radši nikoho neprosil, trpělivě čekal a ono mi to opravdu došlo.

Asi před třemi čtyřmi lety mne o fejsbukové přátelství požádala nějaká Reny Muzik. Jako obvykle jsem to víceméně bezmyšlenkovitě přijal a dál o tom nepřemýšlel. Jenže Reny Muzik mi vzápětí přes zprávy poděkovala za přijetí do přátel tak zdvořile, že mne to vyvedlo z míry a podíval jsem se jí na profil. Těžko mne mohla nezaujmout, protože i kdybych z jejích fotek ubral padesát procent spanilosti za všelijaké filtry a photoshopy, pořád ještě by jí zbývalo opravdu dost. Abych nezůstal pozadu, napsal jsem odpověď – sice dost slabomyslnou a nehlubokou, zato velmi galantní: „Při tom, jak vy jste mladá a krásná, a já naopak starý a opotřebovaný, bych měl spíš děkovat já vám než vy mně.“ Pak už jsme si jenom vyměnili smajlíky, ale já si ještě trochu projel její profil a zjistil, že byť je vystudovanou psycholožkou, prezentuje se jako kurátorka a pořádá výstavy výtvarného umění, ty výstavy svižně a zábavně uvádí, ráda se fotí a vypadá při tom hodně dobře. Bylo mi ale jasné, že je to dáma velmi netradiční, a kdybych nevěděl, že tohle bude číst, napsal bych, že je to hodně střelené éro. No, a tohle éro mne tedy napadlo jako kmotra Prcka o umění, přestože od té doby jsme spolu v žádném kontaktu nebyli. Napsal jsem tedy Reny Muzik a pozval ji k nám.

Renátě Mužíkové se všechno líbilo, všechno bude „bezva“, všechno chtěla vidět, byla nadšená z Prcka, ze křtu, z mých pastelů, mobil pořád v ruce, o všechno se zajímala. Nepřetržitě povídala, nepřetržitě se smála a nepřetržitě vypadala dobře. Ráno jsem se na jejích fejsbukových stránkách dočetl, že jsem úžasný, že bude křest mé úžasné knihy, ale že to hlavně bude velká senzace a unikátní věc, protože součástí bude výstava mých úžasných pastelů. K tomu plno jejích fotek a videí, jak jí o těch pastelech něco povídám. Vůbec jsem si nevšiml, že to všechno fotila a nahrávala. A všechny tyhle roztomilosti byly nasdílené i na můj fejsbukový profil. Uvařil jsem si kávu a přemýšlel, co s tím. To je tak, když člověk dráždí kobru bosou nohou.

Chvíli jsem se hrabal těmi pastely baráků, které jsem vloni v létě nakreslil, vybral jich deset, zarámoval je do rozebíratelných rámů, co jsem měl doma, a pověsil na stěny do své ložnice. Snažil jsem se na ně dívat nezaujatě. Kdysi jsem několik let psal recenze výstav, a teď jsem si představoval, co bych o nich asi tak napsal.

utor zůstává na půdě pozdního modernismu, v jeho pojetí už ovšem poněkud vyčpělého a sterilního. Kompoziční nejistota spolu s nenápaditostí barevného řešení je umocněna nezvládnutím řemeslného podání. Přiměřenou pozornost autor věnoval alespoň adjustaci. Hliníkové distanční rámy jsou kultivované a především rozebíratelné, takže jejich obsah lze kdykoliv nahradit něčím zdařilejším.

- - - Jsem rád, že nežiju v Číně, vylíhla se jim tam zas nějaká mrcha z netopýrů nebo z čeho a musí kvůli ní stavět polní nemocnice. Zlatá střední Evropa. Žádná ebola, žádná zemětřesení, tornáda nebo tsunami. Jsme sice bez moře a bez velehor, ale v klidu.

- - - Asi dvě hodiny před křtem Prcka o umění mi volal Emil, že nepřijde, protože je nachcípaný a že se holt budeme muset sejít až někdy příští týden, ale jinak všichni důležití lidé byli v pohotovosti. Helenka, Dana s Jolanou, Hanka, Zdenek, Tom s Radkou i s dětmi a Bais.

Organizačně všechno klapalo bezvadně, takže jsem se mohl plně soustředit na trému a nervozitu. Kateřina z Albatrosu zajistila deset malířských stojanů, já měl doma připravených deset zarámovaných kreseb, velký blok a krabici pastelů. Kateřina s Adamem z Motta přijeli pro pastely a spolu se stojany je převezli do Café Jedna ve Veletržním paláci, kde už byla „Reny Muzik“, a ta je s nimi rozestavěla ještě dřív, než jsme přišli. Vypadalo to výborně.

Křest byl hezký, měl jsem radost. Petr Koubský mluvil chytře, vtipně a hluboce. Reny mluvila chytře, vtipně a hezky vypadala. Přišlo přes sto lidí, nějaké televizní stanice a rozhlasy, pořád jsem musel někomu něco říkat na mikrofon a tvářit se přitom vážně. Reny organizovala happening, při kterém vybízela přítomné výtvarníky nebo i děti, aby něco před lidmi nakreslili, a plno z nich se k tomu skutečně odhodlalo. Popíjel jsem víno, podepisoval knihy a skromně odpovídal na zdvořilostní chvály mých pastelů, když jsem si všiml, že do bloku „pro veřejnost“ kreslí současně dvě postavy. Podávaly si pastely, jedna druhé doplňovala kresbu, vzorně a s pochopením spolupracovaly, a když skončily, zasvěceně si plácly dlaněmi. Jednou z těch postav byl známý streetartový malíř Tron, o kterém v Prckovi taky píšu, neboli Michal Škapa, syn Zdeny a Ivana – Ivana, kvůli kterému jsem kdysi zbytečně přečetl celou Terezu Novákovou a kterému se nepodařilo zachránit moji Soňu ze Zdí tvých. Druhou pak neznámá, asi sedmiletá holčička. Ach jo, Ivan.

Byli jsme tam do zavíračky, dost jsem vypil, ale ráno jsem ani neměl kocovinu. Díval jsem se na Fejsbuk, který byl plný fotek ze křtu, protože tam byla spousta fotografů, ale i nefotografové dneska všechno fotí a dávají na Fejsbuk.

Dopoledne mi zazvonil mobil, na displeji „Emil“.

„Emile, zdravím tě,“ říkám, když jsem to zvedl.

„Takhle už Emila nikdy nepozdravíš,“ řekla Emilova žena Marie. Všechno ve mně ztichlo.

Nebyl to prý přímo infarkt, snad něco se srdcem a souběh ještě něčeho jiného, ale to už je teď jedno.

3. Zpětná rekonstrukce

Prcek o umění měl velký ohlas. Dělal jsem velký rozhovor pro Deník N a dal jsem si hodně záležet, protože Deník N mám rád. Velký rozhovor chtěli taky překvapivě pro Tvar, Jóga Dnes, Rodina a škola… Nevěděl jsem, co dřív, ale na Emilův pohřeb jsem samozřejmě šel. Pak už jsem nedělal nic jiného, než dodělával Prcka o architektuře. Hlavní text je „dialog s Prckem“, ten byl hotový, ale k němu jsem potřeboval dodělat texty „pro rodiče“, ty jsou věcnější a musejí být přesné. Dohledával jsem architekty, místa, letopočty. Vím, že je to trochu autistické, ale když píšu něco, co má mít konec, od samého začátku si počítám a zapisuju počty napsaných znaků, z toho počítám, kdy bych tak mohl být hotov, a pak sleduju, jestli plním plán. Samozřejmě v plánu počítám s tím, že všechno budu třikrát předělávat a pak ještě upravovat, a to se taky vždycky děje, ale i tak se snažím pořád zrychlovat a termín dokončení postupně zkracuju. Ne proto, že bych ten termín měl z nakladatelství nějak daný, prostě jen proto, že jsem soutěživý. Na Prckovi o architektuře jsem si za osm měsíců udělal náskok skoro tří týdnů, protože můj původní odhad byl začátek března a já byl hotov už 18. února. Byl jsem až euforicky spokojený, protože rád vyhrávám.

Text jsem uložil pro jistotu dvakrát za sebou, napsal jsem úvod a text nahrál do přílohy. Uf. Do adresní řádky jsem napsal nakladatelství, e-mail odklikl a počkal na to zašumění, co označuje, že odešel. A je to, jsem pořád ještě frajer! Byla jedna v noci. Odložil jsem notebook a chtěl se natáhnout k vypínači lampy. Co bylo dál, nevím. Probral jsem se na zemi před křesílkem, ve kterém jsem předtím psal, tělo jsem neovládal a hlavu jen málo. Trochu jsem tušil, kdo jsem a kde jsem, ale o moc víc ne. Ty vole, mrtvice nebo infarkt, to ses vyznamenal, říkal jsem si.

Nevěděl jsem, kolik je hodin, ale věděl jsem, že Helenka už dávno spí o patro výš a že bych se jí nedovolal, i kdybych mohl volat, to jsem ale stejně nemohl. Nezbývalo než čekat, až se situace sama nějak zjednoduší. Jak dlouho se zjednodušovala, nevím, protože v čase jsem plaval taky. Pak jsem ale zjistil, že můžu pohybovat prsty obou rukou, a odvodil z toho, že mrtvice to není. Protože mne ale nebolelo za hrudní kostí ani za ničím jiným, odvodil jsem, že to není ani infarkt. Připadal jsem si trapně. Ležím tu jako mrtvola, nemůžu se ani hnout, ani mluvit, a nemám pro to žádnou důstojnou diagnózu. Myslím si, jaký nejsem tvrdý chlápek, a přitom se normálně zhroutím jako úzkostná ztrápenda, když jí dojde prací prášek. Ale dobře mi nebylo.

Rozhýbával jsem prsty, pak dlaně a zápěstí, ale než jsem se s tím dostal až k loktům, několikrát jsem ztratil ten původní pocit, že přibližně vím, kdo jsem a kde jsem. Hlava mi prostě moc nefungovala, ale nakonec jsem to dal. Nejdřív jsem se nasoukal zpátky do křesílka a po nějaké době jsem po nábytku doručkoval až ke schodům, ty po čtyřech vylezl, dostal se do ložnice a oblečený do postele. Všechno to bylo hodně v mlze, tenhle přehledný popis je zpětná rekonstrukce.

- - - Ani ráno to za moc nestálo, protože jsem si pořád nebyl jistý, kdo a kde jsem, prostě jsem byl vypnutý. Ležel jsem, chvílemi se trochu vynořil do vědomí, chvílemi zase potopil zpátky do tmy.

Ty vole, vylítl ti hlavní jistič, říkal jsem si ve chvílích vynoření, musíš ho znovu zapnout. Jistič ale pořád vypadával a já se znovu potápěl. Musíš nějaký spotřebiče odpojit, říkal jsem si, jenže jsem nevěděl, který. Mám přece všechno hotové, nic nehoří, žádný problém není, proč takhle blbnu? Křest Prcka o umění mám za sebou, Prcka o architektuře jsem včera odevzdal, rozhovor pro Deník N odevzdal, rozhovor pro Tvar i pro Jógu Dnes taky. Korektury Narkomanky Katky jsou hotové, seznam obrazů pro výstavu v Náchodě taky, co mám sakra odpojovat?

Pak jsem se zase potopil a pak zase vynořil nad hladinu. Vybavila se mi vzpomínka, jak na Vyžlovce sedím u počítače a zdálky od souseda slyším kvílet cirkulárku. Ten ostrý gradovaný zvuk, když soused na kotouč tlačil poleno, a pak to stálé rovnoměrné vrčení, když cirkulárka jela naprázdno. To je ono, došlo mi. Polena jsou pořezaná, ale cirkulárka jede pořád. Jak mám ale do prdele vypnout cirkulárku, když nevím, kde je vypínač?

4. Smyčka se utahuje

K textu Prcka o architektuře je potřeba asi dvě stě padesát ilustrací. Nakladatelství chtělo fotky, já chtěl kresby. Kdybych dvě stě padesát obdélníků s fotkami rozházel po knize, vypadalo by to jako katalog cestovní kanceláře. Fotky navíc nic nevynechávají a třičtvrtě informací je na nich zbytečných. Do Prcka potřebuju třeba jen rytmus arkád, a ne k tomu houf turistů, zadek autobusu a kus sloupu se zákazem vjezdu. Nakladatelství se mi podařilo přesvědčit a začal jsem hledat vhodného kreslíře. Napsal jsem několika výtvarníkům, aby mi dali tipy, a hned večer mi jich několik přišlo. Prohlédl jsem si jejich weby a viděl, že všichni by byli použitelní, pokud by ovšem nebyli příliš drazí. Přemýšlím, od kterého začít, a v tom mi cinkne e-mail.

Odpovědný redaktor knihy Adam mi psal, abych se podíval na kresby jedné jeho kamarádky, že je šikovná, hezky kreslí, ráda by tu architekturu dělala a že na ni by Motto peníze mělo. To mi ještě scházelo! Šikovná, co „hezky kreslí“ a je kamarádkou redaktora. Šikovně a hezky kreslit tak, aby nakladatelství dopředu vědělo, že na ni bude mít rozpočet, to bude asi tak třetí liga. A být kamarádkou redaktora ještě ke všemu znamená, že mi ji budou tlačit, a když to připustím, nebudu jí moct nic vytknout. Nezačínalo to moc dobře. Pak jsem se podíval do přílohy a zíral. Byly to pérovky. Ta holka čmárala, drápala, občas jí to ulítlo z formátu, sem tam kaňka, stékající barva, prostě skvělé! Oprsklá, sebevědomá kresba svižnou rukou, co nic neopravuje, protože nic opravovat není třeba. Kam se hrabaly ty moje tipy. Hned jsem volal Adama, že ji beru, a druhý den jsme se sešli.

Věrka je dost živé stvoření a všechno probíhalo hladce. Chápala, co chci, já chápal, jaké má a nemá technické možnosti, já i Věrka jsme chtěli do kreseb i barvu a Adam souhlasil. A pak se Věrka zeptala, kolik těch kreseb asi tak bude.

„Asi dvě stě padesát,“ řekl jsem tak, jak to Mottu říkám už půl roku.

„Tak to je vyloučený,“ protáhl se Věrce obličej, „já na konci dubna odlítám do Ameriky a nemůžu s tím už nic dělat.“

A bylo vymalováno. Věrka je vystudovanou restaurátorkou a v Americe měla dělat nějakou speciální práci, kterou tam neumí, ale Věrka ano. Sakra, proč mne na ni Adam nalákal, když věděl, kolik je toho třeba, říkal jsem si.

Věrka se prý může nejvýš pokusit o odklad o čtrnáct dnů, ale jednak neví, jestli by jí vyhověli, jednak ani těch čtrnáct dnů by ji nevytrhlo. Jsme všichni smutní a vrtáme se v tom pořád dokola. Navrhuju odložit vydání na jaro, Adam nesouhlasí, protože takhle drahá kniha musí na předvánoční trh. „No tak to vyjde na Vánoce o rok později,“ říkám. „To nejde,“ na to Adam, „musí to navázat na prvního Prcka a je to v Albatrosu naplánované, má to velkou marketingovou podporu, to už musí vyjít.“ Věrce to bylo líto, mně to bylo líto. Kdybych to teď vzdal, přišel bych o nejlepší kreslířku a Prcek s kýmkoliv jiným by mi už připadal nedokonalý.

„Nezbejvá než to aspoň zkusit,“ říkám.

„Ale to nemůžu stihnout,“ říká Věrka.

To vím taky, že to nemůže stihnout, ale teď mi nejde o to, aby to Věrka stihla, ale o to, aby Prcka ilustrovala ona.

„Věrko, to nevadí, dělejte, co umíte, a uvidíme.“

Rozloučili jsme se zdánlivě poněkud rozporuplným konstatováním, že to hotové být nemůže, ale vyjít musí. Já jsem byl spokojený. Věrka to samozřejmě nestihne, ale nakreslí toho určitě tolik, že Albatrosu bude líto to nevyužít, a ať chce nebo nechce, vydání Prcka prostě o rok odloží. A pro mne je lepší roční odklad než kresby, které by se mi nelíbily.

- - - Dělám na podkladech pro Věrku, ale je to víc práce, než jsem čekal. Rozhodnout se, co ilustrovat a co ne, najít vhodnou fotku a Věrce napsat, co na tom baráku chci ukázat, aby to v kresbě zdůraznila, nebo aspoň nevynechala. Předkreslovat konstrukční detaily a schémata. Aby toho stihla co nejvíc, rovnám jí to do přehledných souborů a k tomu instrukce číslované podle fotek. Zároveň k tomu píšu popisky do sazby a někdy i komentáře pro dospělé. Úplně ve formě nejsem, ale pořád to jde. Když zdálky jakoby začnu slyšet cirkulárku, odložím počítač, dám si cigaretu a chvíli si říkám: Ty vole, neboj, Prcka už dořezat stačíš a pak to všechno vypneš.

Už je 38 nakažených, rozjíždí se to hezky a asi by bylo nejlepší nečekat, až se to rozjede úplně. Jenže mi toho chybí ještě moc a tahat na Vyžlovku všechny knihy, ze kterých fotky vybírám, se mi nechce. Probírám se Prckem a počítám. Když sebou hodně hodím, do konce týdne bych to mohl mít.

Od 10. března byla zavřená divadla a vysoké školy. Večer jsme seděli s Helenkou a povídali si.

„Co kdybychom se sbalili a odjeli v pátek na Vyžlovku,“ říkám.

„Ježíš, proč?“

„Jestli se to tu rozjede jako jinde v Evropě, stejně nás to do měsíce čeká, je skoro jedno, kdy začneme.“

„Přece nebudeme panikařit!“

Dva dny nato, 12. března, byl vyhlášen nouzový stav.

Přišla zpráva, že Albatros má připravenu smlouvu pro Katčin souhlas s vydáním knihy Katka – příběh narkomanky. Tom sehnal Katku a dohodl s ní setkání na pátek v Café Jedna. Za Albatros na schůzku půjde Adam a Kateřina, jako antikonfliktní tým u toho bude Helenka, protože ta jediná s Katkou umí spolehlivě zacházet.

Na podkladech pro Věrku jsem zrychlil, jak nejvíc to šlo.

Ten čtvrtek večer, 12. března, přišly děti, že s námi něco chtějí probrat a moc kolem horké kaše nechodily.

„Smyčka se utahuje,“ řekla Hanka se svou typickou věcností, „zítra bude setkání s Katkou, a ať dopadne jakkoliv, pozítří vás odstěhujeme na Vyžlovku.“

„Ale já mám ještě konzultaci se studenty,“ řekla Helenka.

„Nemáš,“ řekl Tom.

„Hmm. To jsem nečekala, že to půjde takhle rychle.“

Na podkladech pro Věrku jsem dělal do rána, ale dokončil je.

Je 141 nakažených.

- - - V pátek přišla Katka na setkání naštěstí opravdu v takovém stavu, že s ní byla řeč. Souhlasila, věděla, co podepisuje, a nechala se i vyfotit s maketou knihy. My odpoledne začali balit. Bylo jasné, že to nebude na týden, pro mne to ale nebyl problém, zhruba tak za čtrnáct dní bych se stejně na Vyžlovku už stěhoval na celé léto. Sbalil jsem si všechno, kromě pastelů – sbalit je dá hodně práce, na to už nebyl čas –, a je to krámů na celé auto.

V sobotu 14. března proběhla evakuace. Tom s Hankou už nám ani nedovolili rozloučit se s Elou a Jonatanem, já s Helenkou jsme jeli mým autem, Tom s Hankou každý svým po střechu plným našich věcí.

„To jsem nečekala,“ řekla Helenka, když jsme vyjížděli z Prahy.

„Ono se zatím nic neděje, ale jednou jsme ,nejohroženější skupina‘ tak se o nás děti bojej, no. Předevčírem bylo 116 nakažených, dneska je to 189. Geometrický řady jsou svinstvo. Za tejden to bude tisíc.“

„To není možný, tisíc nakažených!“

Na Vyžlovce si Tom s Hankou nasadili roušky, všechno vyložili, ale jen za vstup v přízemí, nařídili nám vydezinfikovat držadla tašek a bez pusy na rozloučenou i bez podání ruky nám zamávali a odjeli.

Roznesli jsem si tašky do svých prostorů a začali vybalovat. Nefungovala televize, wi-fi ani mikrovlnka a všude byly stopy po myších. Wi-fi se po několikátém restartu umoudřila, mikrovlnku jsem objednal v Alze, novou televizi u pana Ludvíčka, který se nám o televize a antény stará snad třicet let. Mikrovlnka přišla za tři dny. Přesně za týden od naší evakuace, 21. března, bylo 1 047 nakažených.

5. Vystavět pomník trapného magora

Tak jsme překvapivě na Vyžlovce a jinde se děje spousta dojemných věcí. Vietnamky z večerek šijí roušky, mladí donášejí starým nákup, plno humoru kolem, národ je vzepjatý, hodně mi to připomíná osmašedesátý rok, těch prvních pár týdnů po ruské okupaci. Samozřejmě to vyprchá, lidi otupí, ale je to hezké. Pěkný den, během 5 minut dorazím s vaším nákupem (7 tašek). Zůstaňte za dveřmi, já vám nákup položím za dveře a poodstoupím. Antonín, Rohlík.cz.

- - - Jsme na Vyžlovce už přes týden, pan Ludvíček přivezl novou televizi, je u Helenky v pokoji. Pan Ludvíček měl červenou látkovou roušku, nabídli jsme mu kávu, ale chápavě odmítl a nepodal nám ani ruku, když odcházel. „Trošku si tu televizi vydezinfikujte, ale nikde okolo jsem nesahal.“

Helenka mne večer k té televizi volá na přenos koncertu. Temná, úplně prázdná Dvořákova síň Rudolfina, na pódiu nasvětlený klavír, stojánek na noty a židle. Střídají se vždy dva hráči České filharmonie, většinou klavírista a cellista nebo klavírista a houslista, hrají v rouškách. Dohrají, je ticho, zvednou se a odejdou. Zřízenec vydezinfikuje klaviaturu a za chvíli přijdou další dva. Dohrají, je ticho, zvednou se a odejdou. Lidé mezitím posílají peníze na nemocnice. V hudbě jsem nic silnějšího zatím nezažil. Je 2 568 nakažených.

Helenčiny spřátelené prodavačky z vyžlovského krámku každé odpoledne přinesou noviny a rohlíky v pytlíku, který pověsí na kliku vrátek.

- - - „Říkal jsi, že Boccaccio napsal Dekameron při morový epidemii. Napiš taky nějakej Dekameron, když už tu jsme takhle internovaný!“

„Na podzim bude v knihkupectvích tolik různejch Dekameronů, že z pultů vytlačej i kuchařky.“

„Ale ty ho napíšeš nejlíp.“

„To jo, protože ho nenapíšu vůbec. Budu ještě něco dělat na Prckovi o architektuře, ale jinak budu kreslit. Celý léto kreslit!“

„Dyť tu nemáš pastely a Prcka máš hotovýho.“

„Za mě hotovej je, ale přijdou lektorský posudky, redakce určitě bude mít taky připomínky, musím dodělat popisky ke kresbám a pak to s Tomášem Cikánem budeme lámat. To nějakej tejden zabere, ale pak si zajedu do Prahy pro pastely a budu už jenom kreslit. “

„Nekresli, to můžeš vždycky, teď napiš Dekameron.“

„Lidi se dusej v rouškách, děti nemůžou do školy, ty nemůžeš učit, karlovarskej festival ti zavřeli, malý firmy krachujou, tlustí diabetici začínají umírat, jenom já se mám nejlíp, jak jsem se kdy měl. Kdyby nebyl covid, stejně bych tu už byl, ale takhle jsi tu i ty a pečuješ o mě, každej den noviny na klice, žádný zbytečný návštěvy. Ode mě by bylo úplně sprostý, kdybych se kvůli covidu soužil a něco o tom psal.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Hodně jsem nikde.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.