The Power of the Dog

Copyright © Thomas Savage, 1967

Afterword copyright © Annie Proulx, 2001

Translation © Jan Kozák, 2021

© Nakladatelstvi JOTA, s. r. o., 2021

ISBN 978-80-7565-892-0

.

Věnuji své ženě

Vychvať od meče duši mou,

a z moci psů jedinkou mou.

— Žalmy,

Kniha společných modliteb

I

Kastraci prováděl vždycky Phil. Nejdříve odřízl vršek šourku a odhodil ho stranou. Poté stlačil dolů první a pak druhé varle, prořízl duhově zabarvenou blánu, tvořící obal, vyrval je ven a hodil do ohně, kde už čekala doruda rozpálená cejchovací železa. Krve u toho bylo překvapivě málo. Za několik okamžiků varlata explodovala jako velký popcorn. Povídalo se, že někteří muži je pak, trochu osolená a opepřená, jedli. „Horský ústřice,“ říkával Phil s tím svým šibalským úsměvem. A mladým dělníkům z ranče radil, že pokud chodí za děvčaty, udělají jen dobře, když je budou jíst také.

Philův bratr George, který býčky odchytával lasem, zrudl při těch slovech jako krocan, zvlášť když takový návrh zazněl mezi nádeníky. George byl podsaditý, slušný muž beze smyslu pro humor a Phil ho rád dráždil. Bože, jak rád Phil dráždil kdekoho!

Na tak delikátní práci, jako je kastrace, si rukavice nikdo nebral, ale jinak je muži používali téměř na všechny další práce, aby si chránili ruce před odřeninami od lana, třískami, řeznými ranami a puchýři. Rukavice nosili při chytání do lasa, stavění plotů, cejchování, házení sena dobytku, dokonce i v sedle s nimi vyráželi nahánět koně nebo hnát dobytek. Používali je všichni kromě Phila. Ten totiž puchýře, říznutí a třísky ignoroval a pohrdal těmi, kteří se chránili rukavicemi. Ruce měl suché, silné, štíhlé.

Rančerští dělníci a kovbojové nosili rukavice z koňské usně, které si objednávali z katalogů obchodních domů Sears, Roebuck a Montgomery – aneb Sears, Sawbuck a Monkey,[1] jak je posměšně nazýval Phil. Po práci nebo o nedělích, kdy dělnickou ubytovnu prostoupila pára od praní nebo holení, prosycená kolínskou z tváří těch, kdo se chystali do města, se muži potýkali s objednávkovými formuláři – hrbili se nad nimi jako velké děti, ohryzávali tužky a mračili se nad vlastním kostrbatým rukopisem, dumajíce nad hmotností zásilky a poštovní adresou. Často boj s povzdechem vzdali a přenechali tu práci někomu, kdo uměl lépe psát a počítat, někomu ze svých řad, kdo to dotáhl až na střední školu, někomu, kdo za ně občas psával dopisy otcům, matkám a sestrám, které si z domu ještě pamatovali.

Jak báječné však bylo poslat objednávku poštou, jak nádherné a strašné čekat na balík ze Seattlu či Portlandu, jenž mohl obsahovat právě nové rukavice, nové boty do města, válečky na fonograf či hudební nástroj k zažehnání osamělosti dlouhých zimních večerů, kdy z horských štítů fičel vítr a skučel za dveřmi jako vlci.

Naše naprosto nejlepší kytara. Zahrajte si na ni muziku a akordy ve španělském stylu. Široký ebenový hmatník, krásná ozvučná deska z jedlového dřeva, vějířovité žebrování, luby a záď z růžového dřeva, lemovka z pravé rohoviny. Skutečná Krása.

Zatímco čekali, až objednávka dorazí na poštu vzdálenou po cestě patnáct mil, četli tyhle popisy pořád dokola a znovu prožívali vyplňování formuláře. Byli plní dychtivosti, nemohli se dočkat. Lemovka z pravé rohoviny!

„Tak co, mládenci, prohlížíte si starej katalog?“ ptával se Phil, když stál u kamen a sklepával si z bot sníh. Rozkročený hleděl upřeně do malé místnosti, holé ruce sepnuté za zády. Pár mladíků se během těch let pokoušelo Philův zvyk chodit s holýma rukama napodobit – možná usilovali o jeho souhlasný úsměv či pokývnutí, avšak jejich snahy zůstaly bez povšimnutí a nakonec si rukavice zase navlékli. „Prohlížíte si starej katalog?“

„No jasně, Phile,“ odpovídali s hrdostí, že mu smějí říkat křestním jménem. Katalog však pod záminkou rozhovoru zavřeli, aby Phil neviděl, jak prahnou po svůdných ženách, předvádějících korzety a spodní prádlo. Jak obdivovali jeho odstup! Jako poloviční vlastník největšího ranče v údolí si mohl dovolit vše, co by si zamanul, jakýkoli automobil, třeba Lozier nebo Pierce-Arrow, jenže on po autě netoužil. Jeho bratr George se jednou nechal slyšet, že by si rád koupil pierce, a Phil mu na to řekl: „Chceš snad vypadat jako nějakej žid?“ A tím to skončilo. Ne, Phil neřídil. Jeho sedlo, pověšené za třmen na háčku ve velké dlouhé stodole, bylo staré dobrých dvacet let; ostruhy z obyčejné, poctivé oceli nezdobily žádné stříbrné intarzie, Phil netoužil po nóbl ostruhách, jakými se hemžily sny ostatních. Místo jezdeckých holínek nosil obyčejné boty a ozdůbkami a třásněmi pohrdal, ačkoli když byl mladší, jezdil stejně dobře jako kterýkoli z kovbojů a s lasem to uměl lépe než George. Navzdory všem svým penězům a vysoce postavené rodině to byl prostý chlap, který se oblékal do montérek a modré bavlněné košile jako každý nájemní dělník. Třikrát za rok jej George vozil do Herndonu ke kadeřníkovi; toporně jako indián seděl na předním sedadle starého auta značky Reo ve svém naškrobeném svátečním obleku a jeho pánovitý jestřábí nos se vyjímal pod břidlicově šedým kloboukem stejně jako vystrčená čelist. Stejně tak seděl i v holičském křesle Whiteyho Judda, dlouhé, štíhlé, ošlehané ruce nehybně položené na chladivých područkách, zatímco jeho přerostlé vlasy padaly okolo něj na hromádky na bíle dlážděnou podlahu.

Nějaký obchodní cestující, nažehlený fintil s blýskavou jehlicí v kravatě, se tomu kdysi pochechtával a vyptával se Whiteyho, co je Phil zač.

„Bejt váma, tak bych se tak nesmál, pane,“ poznamenal Whitey. „Moh by si vás koupit a zase prodat padesátkrát, nebo kohokoli jinýho v tomhle údolí s výjimkou svýho bratra. Jsem patřičně hrdej, že sedí v mým křesle, to je jistá věc.“ Šmik, šmik, šmik. „On a jeho bratr jsou partneři.“

To také byli, a víc než jen partneři, víc než bratři. Jezdili společně na shánění dobytka a hovořili spolu, jako kdyby se potkali poprvé, bavili se o starých časech na střední škole a na kalifornské univerzitě, odkud George, pravda, vyrazili v témže roce, kdy Phil promoval. Phil rád vzpomínal na fígle a triky, jaké zkoušel na ostatní studenty, jejich přátele – na všechny ty skopičiny. Vždycky býval bystrý a George ten pomalejší.

Bylo to v zásadě společné rozhodování, když každý podzim prodávali dobytek nebo kupovali chovného hřebce z plemene Morgan, aby vylepšili chov jezdeckých koní. Phil se každý rok těšil na říjnový lov, kdy se vrby u potoků zbarvily do žlutohněda a kouřový opar z ohňů ve vzdálených lesích visel jako závoj nad horskými vrcholy. Pak jste ty dva mohli vidět, jak jedou se svými soumary přes pláně k horám – Phil se svou krátkou, masivní karabinou, nebo puškou ráže tři desetiny palce. Nebylo až tak neobvyklé vidět takový vztah mezi bratry, mezi vysokým a hranatým Philem, hledícím blankytně modrýma očima do dáli nebo na okolní terén, a podsaditým a klidným Georgem, jedoucím po jeho boku na podsaditém a klidném hnědákovi. Uzavírali mezi sebou sázky – kdo dřív uvidí a střelí prvního jelena? Jak Phil miloval jídla z jeleních jater! V noci se utábořili pod hranicí lesa, seděli se zkříženýma nohama u ohně a rozmlouvali o starých časech a plánech na novou stodolu, které se ovšem nikdy neuskutečnily, neboť by to v prvé řadě znamenalo zbourat tu starou. Pak si vedle sebe rozmotali spací podložky a společně ve tmě naslouchali písni potůčku, ne širšího než mužský krok, tekoucího od pramene řeky Missouri. Usnuli, a když se ráno vzbudili, kolem se prostírala jinovatka.

A tak to probíhalo celá léta až doteď, kdy Phil právě dovršil čtyřicítku. Také doma spávali bok po boku ve stejném pokoji jako za časů dětství, dokonce i v těch samých mosazných postelích. Až na to, že teď se ve velkém roubeném domě trochu ztráceli, protože starouškové, jak jim říkal Phil, se odstěhovali. A odstěhovali se proto, aby podzim svého života strávili v desetipokojovém apartmá v nejlepším hotelu v Salt Lake City. Tam starý pán fušoval do burzovního trhu a madam hrávala mahjong a strojila se k večeři tak jako vždy. V uzavřené rodičovské ložnici se mezitím hromadil prach zvířený automobily – každým dnem jich přibývalo –, které bafaly na cestě před domem. Vzduch v tom pokoji zatuchl, matčiny pelargonie uschly a černé mramorové hodiny se zastavily.

Bratři si drželi paní Lewisovou, kuchařku, která žila v chatce nedaleko jejich domu. Ta si občas našla čas i na to, aby v domě jakž takž uklidila, stěžujíc si při každém máchnutí koštěte. Ta tam byla mladá dívka, poslední z řady služebných, která obsluhovala u stolu a spávala v malém kamrlíku v patře. Její přítomnost ve staromládeneckém domě ve své době možná působila trochu divně, avšak bratři si stále počínali s téměř šokující zdrženlivostí, jako kdyby se ženy pořád plížily po domě. George se koupal jednou týdně; do koupelny chodil zcela oblečený a zamykal za sebou dveře. Koupal se potichu, cákal málo a nezpíval si; pak vyšel, opět zcela oblečený, ale následovaný výmluvným oblakem páry. Phil vanu nikdy nepoužíval. Neměl rád, když se vědělo, že se koupe. Místo toho se myl jednou za měsíc v hluboké díře v potoce, o níž věděl jen on a George a kdysi ještě jeden. Než tam vstoupil, pozorně se rozhlédl, jestli ho někdo nesleduje, a sušíval se na slunci – kdyby si s sebou vzal ručník, prozradil by se tím. Na podzim a na jaře musel někdy rozbít ledovou krustu. V zimních měsících se nekoupal. Jeden před druhým se bratři nikdy neobjevili nazí; než se svlékli na noc, pokaždé zhasli elektrická světla – první elektrická světla v celém údolí.

Dnes snídali s pomocnými dělníky v zadní jídelně, ale oběd a večeři si brali tak jako dříve do přední jídelny, kde stolovali na bílém lněném ubruse s příbory z ryzího stříbra. Není snadné ani žádoucí slevovat ze starých zvyků nebo zapomínat, kdo jste, Burbank s nejlepšími styky v Bostonu, až daleko na východě v Massachusetts.

Občas Phila znepokojil Georgeův zamyšlený výraz a houpání v křesle, neboť bratrovy oči najednou hleděly k hoře zvané Old Tom, vzdálené třicet mil a vysoké dvanáct tisíc stop. George se houpal a houpal a houpal a hleděl upřeně přes pláň na svoji milovanou horu.

„Co se děje, stará vojno?“ ptával se Phil. „Zase jsi zabloudil v myšlenkách?“

„Cože?“

„Povídám, zase jsi zabloudil v myšlenkách?“

„Ne, ne.“ George pomalu zkřížil své statné nohy.

„A co si dát partičku cribbage?“ Léta si pečlivě vedli skóre.

Z pohledu Phila byla Georgeova potíž v tom, že nezaměstnával svou mysl. George nečetl tak zapáleně jako Phil. Saturday Evening Post pro něj představoval maximum; jako malého chlapce jej dojímaly příběhy o zvířatech a přírodě. Phil četl časopisy Asia, Mentor, Scientific American a knihy o cestování a filozofii, které jim o Vánocích posílali jejich nóbl příbuzní z východního pobřeží. Měl dychtivou, bystrou, zvídavou mysl – zaměstnanou mysl –, která tak mátla handlíře s dobytkem a obchodní cestující. Předpokládali, že člověk, který se obléká a vyjadřuje jako Phil, musí být hloupý a nevzdělaný, obzvlášť s takovým účesem a takovýma rukama. Jeho zvyky a vzhled však cizí lidi přiměly, aby změnili své představy o tom, jak vypadá aristokrat – je to někdo, kdo si může dovolit být sám sebou.

George neměl žádné koníčky, žádné vzrušující zájmy. Phil pracoval se dřevem. Stavěl z něj jeřáby, které vršily stohy sena – bojínek luční, psineček bílý a jetel luční –, a všechna ta velká břevna otesával jen pomocí teslice a hoblíku. S těma svýma šikovnýma holýma rukama vyřezával maličké židličky ne vyšší než palec, a to ve stylu Sheraton či Adam; jeho prsty se pohybovaly hbitě jako pavoučí nožky a občas se nakrátko zastavily, jako by se zamyslely. Ano, ve Philových prstech, možná v jejich konečcích, se ukrývala samostatná inteligence. Nůž mu uklouzl jen zřídka, a když se tak stalo, pohrdl jodovou tinkturou nebo karbolem, dvěma z hrstky léků v domě, poněvadž Burbankové jako rodina v medicínu nevěřili. Jeho drobné ranky se hojily rychle, jakmile si je otřel modrým šátkem, který nosil nacpaný v zadní kapse.

Jeden člověk, který Phila znal, prohlásil: „Taková škoda!“ Neboť rančerství nebylo nijak náročné či podnětné povolání, když už jste měli ranč, a vyžadovalo velké svaly, ale nijak zvlášť velký mozek. Lidé nechápali. Phil se mohl přece stát čímkoli – lékařem, učitelem, řemeslníkem, umělcem. Střelil rysa, kterého pak stáhl a vycpal tak šikovně, že by zahanbil i preparátora. Lehce řešil matematické rébusy ve Scientific American; tužka mu po papíře jen létala. Ze stránek encyklopedie se naučil hrát šachy a často strávil celou hodinu řešením rébusů otištěných v bostonském deníku Evening Transcript, který chodil s dvoutýdenním zpožděním. U výhně v kovárně vymýšlel a zručně koval složité dekorativní výrobky ze železa – krbové rošty, pohrabáče tvarované jako meče a trojzubce. Kdyby tak své vlohy mohl sdílet s Georgem, který se nikdy pro nic nezapálil, dokonce i kouřil jenom zřídka a mluvil málo, s Georgem, který se netěšil už ani na výlety, které podnikal do Herndonu, kde měl schůzky s řediteli banky a později oběd v Sugar Bowl Cafe.

„Co kdybych tě naučil šachy, Tlusťochu?“ zeptal se jednou Phil, s vyhlídkou na společné večery u krbu. Přezdívka Tlusťoch George dráždila.

„Ne. To těžko, Phile.“

„Proč ne, Tlusťochu? Bojíš se, že by ti to dalo trošinku zabrat?“

„Na stolní hry jsem nikdy moc nebyl.“

„Hrával jsi přece cribbage. A někdy i pinochle, ne?“

„To je pravda, hrával jsem, viď?“ A vzápětí sebral George ze stolu Saturday Evening Post a ztratil se v nějaké laciné fantazii.

Phil uměl hvízdat, a velmi dobře, tónem přesným jako zvuk flétny. Zapískal nějakou veselou melodii, zašel do ložnice, vytáhl své bendžo a začal vybrnkávat písně „Red Wing“ nebo „Hot Time in the Old Town“. Naučil se hrát sám a bylo pěkné sledovat ty jeho prsty, jak se míhají po strunách. Když hrával dříve, nebylo neobvyklé, že George potichu odešel do pokoje, lehl si na mosaznou postel a poslouchal. V poslední době však ne.

V poslední době, vždy po jedné či dvou písničkách, se Phil zvedl z kraje postele, kde seděl a hrál, odložil bendžo a zamířil po cestičce mezi šelestícím jílkem do ubytovny pro dělníky.

„No, mládenci,“ prohlásil obvykle a zamrkal očima proti bílé záři plynové lampy.

Jeden z dělníků se pokaždé zvedl a přistavil mu židli, nějakou litinovou židli z hlavního domu.

„Ále – neobtěžuj se,“ řekl Phil pokaždé, ale někdo se vždycky obtěžoval – a zbytečně, protože Phil by od nikoho nepřijal ani židli, ani dar. Jeho návštěvy vždy přerušily nějakou debatu o děvkách, politice, koních nebo lásce a vyvolaly ticho, které trvalo a trvalo, dokud na něj neupozornilo žuchnutí nějakého polínka v kamnech, načež některý z mužů, vyděšený tím tichem, cítil nutnost promluvit.

„Jaký je tvůj názor na toho Coolidge?“ zeptal se třeba, protože Transcript si nakonec našel cestu do ubytovny, kde posloužil jako starý papír vhodný například na rozdělání ohně, ale jen zřídkakdy ke čtení.

Nato se Phil zamračil a jednou rukou si ubalil dokonalou cigaretu. Dobře znal hodnotu zdůrazněného ticha. „No, já bych o něm řekl jednu věc.“ Zapálil si cigaretu. „Má filipa na to, aby tuhle past dokázal udržet zaklapnutou.“ A pak se zasmál a následovala těžkopádná konverzace, například o Coolidgeovi. Potom se třeba jeden z mladších hochů, ve snaze zalichotit, zeptal na radu ve věci objednání sedla. Myslí si Phil, že je lepší sedlo se středovou pozicí kroužku, nebo tříčtvrteční? Je sedlo Visalia opravdu tak skvělé, jak ho vychvalují?

Konečně se Phil zatvářil malinko toužebně. „Já si myslím, že už se vám určitě chce hrozně spát.“

„Hergot, Phile.“ A následoval další hovor, možná o práci na druhý den, o generálce žacích strojů, když bylo zrovna jaro, o místě výskytu stáda divokých koní, nebo Phil řekl anekdotu o Mustangu Henrym, nejlepším z jezdců, nejlepším z kovbojů, který ho naučil umění plést bič ze surové kůže. V poslední době se však stávalo, že když mládencům dopověděl příběh, vyhlédl Phil náhle z okna přes šeptající jílek směrem k osvětlenému oknu ložnice v hlavní budově. A světlo v okně pojednou zhaslo. George na něj nepočkal!

„No, mládenci,“ pronesl s posmutnělým úsměvem, „půjdu do hajan.“

Když odešel, jeden z nových mladých hlučnějších honáků hned promluvil. „Hele – nezdá se vám ten chlápek nějakej osamělej? Když navážu na to, o čem jsme mluvili, než přišel, myslíte si, že ho někdy někdo miloval? Nebo že někdy někoho miloval on?“ Nejstarší muž na ubytovně se na mladíka upřeně zadíval. To, co právě řekl, bylo nevhodné, dokonce hnusné. Phil a láska, jak to spolu souvisí? Nejstarší muž na ubytovně se natáhl dolů a podrbal na hlavě malou hnědou fenku, která spala poblíž. „O něm a o lásce bych raději vůbec nemluvil. A bejt tebou, neříkal bych mu chlápek. To nemáš žádnou úctu?“

„Ehm, sakra,“ vybreptal mladík a zrudl.

„Musíš se naučit prokazovat úctu. A o lásce se musíš učit ještě hrozně moc.“

Na podzim bratři s pomocnými dělníky hnali tisícihlavé stádo volků dvacet pět mil po cestě do dobytčích ohrad v maličké osadě Beech. Pokud zrovna nebylo mizerné počasí, třeba když se od severu přihnal prudký liják, plískanice řezala do obličeje nebo vám od zimy tuhla krev v žilách, ta událost měla v sobě cosi z výletu či pikniku; mládenci mysleli na oběd od kuchařky paní Lewisové, který v poledne, až si stíny zalezou pod pelyněk, s chutí snědí; mysleli na saloon přes ulici naproti ohradám a na pokoje v patře, kde bydlely prostitutky.

Když vyšlo rudé slunce a jinovatka slezla z krátké, suché trávy, seřazené stádo se už táhlo v délce půl míle; honáci, stále očarovaní tmou a posvátností svítání, které obrací pozornost mužů do vlastního nitra, mlčeli a bratři také mlčeli a naslouchali přešlapování dobytka a praskání pelyňku pod kopyty sudokopytníků; vrzání sedlové kůže a cinkání německých stříbrných řetízků na udidlech. Nové slunce vycházející nad východními kopci ukazovalo svět tak rozlehlý a nepřátelský vůči lidské naději, že se mladí honáci drželi vzpomínek na domov, kuchyňská kamna a hlasy svých matek, na šatny ve škole a halekání dětí o přestávkách. S pozvednutými bradami nyní upírali oči na opuštěný dřevěný srub, vystavený vlivům počasí, kam si v létě zbloudilí koně chodili pro trošku stínu, kde před léty muž jako oni zkrachoval; kde se cesta vinula okolo plotu z ostnatého drátu, zatímco rezavá cedule posetá dírami po kulkách je nabádala, ať žvýkají značku tabáku, která dávno neexistovala. A vepředu, shrbený nad hruškou svého sedla, jel nejstarší muž z ubytovny, prošedivělý, vrásčitý chlap, který jako oni musel kdysi snít o kousku půdy pro sebe, několika akrech hospodářství, o pár kusech dobytka, zelené louce, o ženě, která bude jeho manželkou, a ví Bůh, možná i o dítěti.

Pak se slunce vyšvihlo výš nad kopce a nové teplo zase přiživilo jejich naděje. A oni se náhle dali do řeči, smáli se a vtipkovali; však se jejich plány uskuteční. Až budou tak staří jako támhleten chlapík, co se hrbí nad sedlem, budou mít svůj kousek půdy. Budou mít své peníze, budou střádat plány. A mezitím hlavy jejich koní směřovaly k dobytčím ohradám, k saloonu, k ženám nahoře v patře.

Také bratři uprostřed tmy mlčeli a rozeznávali jeden druhého jen podle siluety, štíhlé a podsadité – podle siluety a už dlouho důvěrně známého vrzání sedla toho druhého. Takhle mlčeli vždy na začátku téhle cesty, říkal si utěšeně Phil, ponoření v myšlenkách na minulost, a to ticho mu nyní říkalo, že minulost se nezměnila, alespoň ne moc. Ano, nesnášel ten dostavník, tmavozelený Stearns-Knight, který se dnes prudce prohnal přímo skrz stádo dobytka – až příliš rychle, kdybyste se Phila zeptali. Šofér jednou zatroubil na klakson a ten zvuk zvířata tak vyděsil, že se Phil rozjel rovnou k šinoucímu se autu, vztyčil se nad ním na svém ryzákovi a pořádně to šoférovi vytmavil. Měli jste vidět pasažéry na zadním sedadle, jak se tam přikrčili!

„Zavšivení hňupové,“ zavrčel. „Georgi, slyšel jsi, jak ten parchant troubil na klakson? Kristepane, je jim úplně jedno, kolik ti rozeženou dobytka. Nejraději bych viděl, jak všecky ty všivý auta vyletí do povětří.“

Avšak George, věrný svému vozu Reo (byl totiž věrný všemu, co vlastnil), se podíval dopředu přes hřbety dobytka. „Hergot,“ řekl. „Hergot, Phile, člověk musí jít s dobou.“

„Prý s dobou!“ odplivl si Phil. Před deseti lety tu jezdil řádný dostavník s opravdovým chlapem na kozlíku, který držel opratě, a pěkným spřežením čtyř koní. „Jak se ten šofér jmenoval, Tlusťochu?“ zeptal se George. Jména zapomínal jen zřídka, ale tohle se nabízelo jako možnost zapříst novou ranní debatu.

„Harmon,“ odpověděl George.

„Bože, máš pravdu.“ A to je vrátilo zpět do minulosti, do doby, kdy byli ještě kluci, takže mohli opět nostalgicky vzpomínat na Mustanga Henryho. Vrátilo je to do doby posledních smrdutých indiánů, než se vláda odhodlala ke změně a odsunula je do rezervace. Phil si dodnes vybavoval ty staré herky s prohnutými hřbety, na nichž indiáni odjížděli, ty chatrné staré bryčky, ve kterých se mačkali staří. Celý jeden týden se indiáni trousili okolo ranče cestou dolů do rezervace v jižním Idahu, vířili prach a psi na ranči na ně celou dobu štěkali. Jen náčelník mezi nimi nebyl, ten prohnaný starý mizera. Mezitím si umřel.

Phil rád Georgovi připomínal, jak při hnaní dobytka mnohokrát svým bystrým zrakem našel poztrácené indiánské šípy, které sbíral a přidával do své pozoruhodné sbírky. Nemohl si vybavit, že by George někdy našel jediný šíp. Phil se pro sebe pousmál. Jak je to možné? Protože George vždy hleděl rovně před sebe, tak jako právě teď, přes zaprášené hřbety dobytka.

Kde přesně, přemítal Phil, by měla denní konverzace začít? Tenhle den je tak zvláštní. Měl by zavést řeč na Mustanga Henryho? Nebo na incident z loňska – to auto, které se snažilo projet řekou dobytka a sjelo z krajnice do příkopu? Dvě ženy a muž, všichni v pumpkách, nejstrašnější věc, jakou kdy člověk viděl, a najednou tam zírali na své auto, převrácené skoro na bok, jen civěli. Phil byl tehdy rád, že George jel v čele stáda, protože by jistě uvázal auto na provaz a vytáhl je a oni by si z toho nevzali žádné ponaučení.

Nebo má začít tohle ráno nejdůležitějším faktem, že tohle je už pětadvacátý rok, co spolu ženou dobytek? Pětadvacet let! Jak hrdě se tehdy cítili a jak si připadali staří! Určitý význam spatřoval Phil ve skutečnosti, že první takový výlet uskutečnili v onom pěkném zaokrouhleném roce devatenáct set, devatenáct set a nic. Hrome! Hrome! Mustang Henry nebyl tehdy starší, než jsou teď oni s Georgem – vlastně ne o moc starší než mladí hoši, kteří jsou s nimi dnes, vyfiknutí ve svých nóbl hadrech. Už pořádně neví, kdo ti mladíci sakra jsou – jestli honáci, nebo lidi od filmu. Phil ještě žádný film neviděl a ví Bůh, že ani nikdy neuvidí, ale tihle mladí hoši měli na ubytovně časopisy o filmech a jakýsi chlapík jménem W. S. Hart musel být něco jako jejich Bůh. Jen se na ně podívejte, jak si ohýbají klobouky, koukněte se na ty hedvábné šátky, které si uvazují okolo krku, a ty načančané kožené nohavice! Phil slyšel, že jeden z nich si nechal poslat boty vyrobené na zakázku s nóbl výšivkami – utratil celý měsíční plat, jen aby mohl mít takovou pitomost na nohou. A pak se diví tomu, proč tolik z nich končí na podpoře! Inu, dumal Phil, máte, co jste chtěli. Čím větší hlupák, tím silnější pocit, že si musí vyšňořit hřbet.

George se mezitím posunul trochu doprava, a tak Phil zamířil šikmo ploužícím se stádem a cestou si konejšivě pobrukoval, aby se zvířata nesplašila. „No, Georgíku,“ usmál se, „řek bych, že tohle je ono.“

Na to, že byli bratři, jezdili každý úplně jinak, seděli na svých jezdeckých koních odlišně. Jeden se nenuceně hrbil, otěže volně v holých rukou; druhý seděl v sedle zpříma, toporně, břicho zatažené a hleděl rovně před sebe. „Tohle?“ podivil se George a otočil hlavu. „Co je tohle, Phile?“

„Co je tohle? Co je tohle, Tlusťochu? Dnes je to pětadvacet let. Devatenáct set a nic. Devatenáct nula nula. Pamatuješ?“

„Pravda je, že jsem zapomněl,“ přiznal George.

Jak mohl zapomenout, divil se Phil. Na co myslel celý rok? „Pětadvacet let. To je hergot něco jako stříbrný výročí nebo jak se to kruci řekne,“ podotkl Phil, „nemyslíš?“ Když měl humornou či špatnou náladu, schválně mluvil nespisovně, aby svá slova zdůraznil.

„Je to už dávno,“ poznamenal George.

„Hm,“ řekl Phil, „zas ne tak hrozně dávno.“ Nezmínil se přece o tom, jen aby zdůraznil, kolik uběhlo vody od té doby, co byli děti. Phil sám se necítil ani o rok starší než tehdy, když mu bylo dvanáct a Georgeovi deset – jen zatraceně chytřejší. „Ale jednu věc ti povím, Georgi, za starých časů jsme se měli báječně.“

„Taky bych řekl.“ George sáhl do kapsy u košile a vytáhl sáček tabáku Bull Durham. Omotal obě otěže okolo hrušky sedla, stáhl si rukavice a ubalil cigaretu; ubalil si ji tlustou, ve tvaru trychtýře.

Phil se na ni podíval a odfrkl si. K čertu s tím, jestli bude muset celý výroční rozhovor kočírovat sám. Co George trápí? Bolí ho snad břicho? Ohromnej parťák na podzimní táboření, jen co je pravda! Už celé léto působil divně. „Hele, Tlusťochu,“ poznamenal. „Ty ses nikdy nenaučil balit cigáro jednou rukou.“ A s tím se Phil rozjel prudce stádem, aby si raději popovídal s mladými honáky. Cestou neslyšně pohyboval rty – chystal se, že jim bude vyprávět o Mustangu Henrym a o tom, jak nemocný a s horečkou předvedl jednu z nejparádnějších jízd, jakou kdy člověk viděl – v osmačtyřiceti letech. Čert aby to vzal – někdy fakt toužil říct ten příběh celý. Byl to jeden z důvodů, proč nesnášel chlast; bál se ho, bál se, co by mohl plácnout.

Vtom z křoví vyletěl šedý cvrlikající ptáček. Philův ryzák se polekal a klopýtl. Phila se náhle zmocnil hněv, zuřivý hněv, a tak ho zabolelo v duši, až se mu udělalo mdlo. „Ty zatracenej starej blázne!“ vykřikl, škubl ryzákovi hlavou a pořádně ho bodl ostruhami. Pětadvacet let uteklo od té doby, co jel na posledy bok po boku s Mustangem Henrym.

Slunce už stálo vysoko a stíny se zkracovaly, čekaly je dlouhé hodiny výhně. Ano, a taky dlouhé roky, říkal si Phil v duchu, a stíny, které budou vrhat.

Kdyby foukal správný vítr a měli byste znamenitý čich, asi byste dobytčí ohrady v Beechi ucítili mnohem dřív, než uviděli; stály blízko řeky, která byla v tuhle roční dobu téměř vyschlá. Ustoupila od svých břehů a její poklidná hladina odrážela klenoucí se prázdné nebe. Chvílemi se v tom odrazu mihly straky hledající mršiny, pytlonoše a králíky uhynulé na tularemii nebo mrtvé a nafouklé tele v důsledku sněti, které se v tomhle kraji říkalo „černá noha“. Ano, kdyby foukal správný vítr a měli byste znamenitý čich, zachytili byste odér vody a sirný pach líného potoka, který se tam u dobytčích ohrad vléval do řeky a znečišťoval ji.

Kdyby slunce stálo na správném místě a měli byste bystrý zrak, občas byste zahlédli tu osadu, která se prvně objevila jako fata morgána vznášející se těsně nad obzorem: ohrady, vagony pro dobytek u uhelných zásobníků, dva saloony s falešnými průčelími a pokoji v patře, omšelou bílou školu s nízkou zvonicí – vše obklopené pelyňkem a jedním holým pláckem, kde se hoši honili za míčem a dívky skákaly přes švihadlo. Naproti tomu holému plácku stála budova zvaná The Inn – Hostinec – a za ní se zvedal holý kopec, na jehož svazích se pásli divocí koně, zatímco neutuchající vítr jim cuchal hřívy a ocasy. Ten vítr tam skučel v létě i v zimě, svištěl dolů svahem a přes hřbitov na úpatí, kde rezavý ostnatý drát a hnijící kůly bránily zbloudilým zvířatům šlapat po hrobech a převracet zavařovací sklenice, v nichž bývaly květiny – na jaře violky, později kastileje –, avšak s květinami mohli počítat jen ti nedávno zesnulí. Květy na horkém slunci ze dne na den zvadly, jejich poselství bylo pomíjivé a stonky v zavařovačkách rychle shnily.

On byl však chytrý a myslel na to, že má jeden čerstvý hrob ozdobit květinkami z papíru a zakrýt je obrácenou zavařovačkou, aby nezmokly.

Srdce v Beechi se vždy rozbušila malinko rychleji, když se roznesla zpráva, že někdo spatřil oblak prachu stoupající z pláně, že stádo dobytka sem žene parta rozhazovačných honáků. Barmani ve dvou saloonech zkušeným zrakem zhodnotili hladinu samohonky v lahvích za barem a vytáhli pravou whisky, až z Kanady, pro ty, kdo mají prostředky – pro rančery, kteří si libují ve velkých gestech.

„Teď mě dobře poslouchejte,“ řekl barman obchodnímu cestujícímu, který náhle přijel minulou noc vlakem ze Salt Lake City. „Držte se dál od hlavní cesty a nezírejte na dobytek, až ho poženou, jinak ta zvířata vyplašíte a budou mít problém dostat je do ohrad. Před pár lety stříleli těsně nad hlavou jednoho zevlouna, co tady okouněl a plašil dobytek. Krucinál, měl jste ho vidět, jak se pelášil schovat, šosy mu div neuletěly!“

„To je jako na Divokým západě,“ poznamenal cesťák jízlivě. Hodlal zde prodávat malé elektrické generátory na osvětlení saloonů, školy a hotelu zvaného The Inn, postrádal však zákazníky.

„Však sakra jste na Divokým západě,“ ohradil se barman. „Pokud vím, jediný elektrický osvětlení v celým údolí mají nahoře na Burbankovic ranči. My ostatní používáme lampy.“

„Burbankovic ranč,“ řekl cesťák a pohlédl na lechtivý kalendář vyvěšený za barem. Té dívce vykukovaly podvazky.

„Ta jejich parta dorazí dnes odpoledne. Tisícihlavý stádo. Osm, deset honáků. A bratři. Dejte na mou radu a držte se uvnitř, ať jim to stádo nesplašíte. Co to bude, Dolly?“ zeptal se blondýnky. „Páni, ty ale nádherně voníš.“

„Díky,“ řekla. „Je to Florida Water a já piju džin, jak ráčíte vědět.“

„Míří sem Burbankovic parta.“

„Viděla jsem je nahoře ze svýho pokoje,“ odpověděla Dolly. „A bože, dost se toho děsím.“

„Máš přece kamarádku, která ti vypomůže.“

„Ta je hodně dobrá. A taky nemocná.“

„Vážně? Má jistě to samý, co měla stará Alma, pamatuješ?“

„Tuberu? Hrome, to ne. Má jen svůj obvyklej opar.“

Srdce se rozbušila malinko rychleji také v malé jídelně ve městě u malého hotelu zvaného The Inn. Jídelna byla připravená a postele v patře také. Kniha hostů v recepci byla otevřená na nové čisté stránce. A vedle ní ležela čerstvě ořezaná tužka, vydávající vůni cedrového dřeva.

1 Spálenina, dřevěná koza a opice (pozn. překl.).

II

Ani v létě, ani v zimě, vítr v Beechi si nikdy nedopřál volno. Stejně jako větrný mlýn nad kůlnou za hostincem. Rohatka s řetězem, kterým se tahalo za křidélko, když jste chtěli dostat čelo mlýnského kola z větrného proudu, se polámala dávno předtím, než se tam Gordonovi nastěhovali. Kolo se točilo v zimě i v létě, jeho hřídel byla připojená k výstředníku, jenž se bezúčelně, líně pohyboval nahoru a dolů. Nevykonával žádnou práci, nepoháněl žádný mechanismus, jen vrzal a vrzal tak příšerně, že rušil spánek zřídkavých hostů, kteří ve městě nakrátko uvízli. Krátce poté, co se tam Gordonovi nastěhovali, pokusil se manžel Johnny Gordon, na základě jedné ostré stížnosti, tu věc zastavit. Opřel si o kůlnu vratký žebřík, vylezl nahoru a zkoušel tomu všemu přijít na kloub. Vtom podlý vítr náhle změnil směr, natočil lopatky kola přímo proti němu a rozerval mu kabát a pořezal rameno. Potom už Johnny Gordon nechal mlýn na pokoji.

„Nikdy jsme se sem neměli stěhovat,“ říkával často své ženě Rose. Jenže ona se na něj vždy podívala těma svýma velikýma očima a naléhavě ho prosila, aby už to víckrát neříkal. Nepromluvila, ta žena říkala vše svýma očima.

Přesto to nebyly její oči, co ho na ní upoutalo tehdy v Chicagu, kde právě končil pracovní stáž v malé ubohé nemocnici, obsazené většinou barevnými a chudými pacienty, které tam přijímali z dobročinnosti. Aby unikl před ustavičnou bolestí, nepořádkem a špínou, začal několikrát týdně navštěvovat biograf. Kdybych tak potkal nějakou, jež by byla tak laskavá, něžná a mravně silná jako slečna Mary Pickfordová, vzdychal si pro sebe, dívku, jejíž úsměv a oči obměkčovaly lidské srdce – ach, ty její ďolíčky, ten její pohled! Jednou si trochu vypil a se svým snem se svěřil dvěma mladým lékařům, kteří ho hlasitě umlčeli. „Moc kecáš,“ řekli mu. On se však svého drahého snu nevzdal a neustále ho vylepšoval, a dnes, ve svém naplnění, obsahoval chalupu obrostlou révou a bílý laťkový plot.

A představte si to! Jedné noci seděl dole vpředu poblíž piana, jehož jasné tóny a zvučící tělo vyjadřovaly a podtrhovaly to mihotající se drama před Johnnyho očima. Ztrácel se ve svém snu ještě pár chvil poté, co se rozsvítila světla. Mladá žena u piana se dotkla svého klobouku, načechrala si vlasy a přitom se otočila. Představte si! Seděla tam ani ne deset stop od něj, seděla tam celou tu dobu, co tam seděl on. Podívali se jeden na druhého a on se usmál.

Nenavrhl jí, aby s ním šla do jeho pokoje; nevypadala jako ten typ, ačkoli Johnnyho přátelé by se jí na to rovnou bez obalu zeptali – ti, kteří ho umlčeli.

„Vždycky by přece mohla odmítnout,“ řekli by mu nejspíš.

Avšak on to takhle nechtěl. A ve své předtuše se nespletl. Představte si, že byste k sobě do pokoje pozvali děvče, které hraje o nedělích na klavír v kostele.

Hned jí řekl, že je lékař. Chtěl na ni učinit dojem, dobře se uvést. „U jezera je lunapark,“ navrhl. „Prý je to tam skvělý. Máte ráda lunaparky?“

„Je to jen jedna z mých oblíbených věcí!“

„A řekněte,“ zeptal se Johnny. „Co je vaše skutečně oblíbená věc?“

„Květiny,“ odpověděla.

„Hmmm.“

„To nebyla žádná narážka. Ale zeptal jste se mě.“

Její otec si ho samozřejmě prohlížel od hlavy až k patě, i poté co prozradil, že je lékař. „Nepřijdeme pozdě, pane.“ Otec se na něj ještě jednou podíval a vzal si noviny do jiného pokoje.

„Pane Gordone,“ poznamenala matka.

„Doktore Gordone, milostivá.“

„…naše jediné dítě. Jistě chápete, jaké to je. Jednou to snad budete vnímat stejně.“

„To si pište, že budu.“ Bez dechu přihlížel, jak si Rose připíná na pláštík fialky, které jí přinesl; ještě nikdy neviděl v něčích prstech tolik lásky.

Matka vzdychla. „Květiny vždycky zbožňovala. Už jako malé děvče se pořád dotýkala květin druhých lidí.“

Řekl by o ní jednu věc – byla svolná! Svolná ke všem projížďkám, svolná k jízdě na horské dráze a panečku, chudák žaludek, i na tom velkém kyvadle, na nějž jste nasedli, ono se s vámi rozhoupalo a pak opsalo ve vzduchu celý kruh. „Ach,“ zvolala Rose, vrhla se na něj a on ucítil fialky. „Jednu věc vám tedy řeknu,“ prohlásila, když popadla dech. „Na chlapíka, co o sobě tvrdí, že nemá moc velkou sebedůvěru, jí musíte mít spoustu, když chodíte na tyhle hrozné věci!“

„Jéje, to já jí mám víc než dost, když jste se mnou vy.“

Nechtěla však do stanů, kde vystavovali zrůdy, a on to navrhl jen proto, aby viděl, jaký je její postoj k nim. Sám to tam nesnášel právě kvůli zrůdám, zvlášť když se usmívaly.

Takže do stanu se zrůdami ne, ale raději si poslechnout mladého muže se zašpičatělým vousem, jak zpívá písně z jedné nové operety. A tak se stalo, že Johnny a Rose vyšli ven a pobrukovali si melodie z operety The Red Mill. Rose si nevzala ten pěkný klobouček, který na ní obdivoval poprvé, klobouček zdobený květinami. Místo toho si uvázala kolem hlavy jakýsi šátek, takže vypadala trochu jako cikánka.

„To je bandó,“ řekla mu a ustoupila o krok, aby se lépe podíval. „Líbí se vám?“

„Připadá mi prima,“ odpověděl.

„Mám ho z jednoho magazínu,“ řekla. „Takový nosí paní Vanderbiltová.“

„No tohle – vsadím se, že na vás vypadá líp než na paní Vanderbiltové,“ poznamenal.

„To bych neřekla.“

„Já ano,“ odpověděl vážně. Vybavil se mu obrázek paní Vanderbiltové, jak kráčí k automobilu Rolls-Royce, a věřte tomu nebo ne, Rose opravdu trošku vypadala jako paní Vanderbiltová, ale taková její útlejší verze, kterou by odfoukl i slabounký vánek. „A víte, že opravdu vypadáte jako paní Vanderbiltová?“

„Vážně?“

Zasmál se. „Ano, a vy si to myslíte taky.“

„Teď znáte moje malé tajemství.“ Ta malá stuha na hlavě byla jejím odznakem.

„Povězte to za mě, já koktám!“[2] řekl. Tak to tehdy říkali všichni. A Johnny se zasmál.

Když však o několik nocí později souhlasila, že si ho vezme za muže, a oči jí zářily a rty se jí mírně rozevřely jako někomu, kdo ví, že bude líbán, náhle mu vyhrkly slzy do očí. Cítil, že jeho život, ať by byl jakýkoli, je bez ní neúplný, a dostal strach. Bál se o ni, nebo sám o sebe? To nedokázal říct.

„Můžu vám říct jen jednu věc, mladý muži,“ poznamenal její otec, „buďte na ni vždycky hodný.“

„Ubezpečuji vás, pane, že vždycky budu,“ odpověděl Johnny.

„Když jste k nám zavítal poprvé,“ řekl otec se zamračeným výrazem, „byl jste trochu pod vlivem.“

„Jste vnímavý muž, pane,“ odvětil Johnny. „K obvinění se doznávám. Trochu jsem se napil, abych si dodal sebedůvěru.“

„Kořalka je strašná věc.“

„Je to jen medicína, pane,“ namítl Johnny, „pokud ji užíváte ve správných dávkách.“

Když mu skončila pracovní stáž, nepožádali ho, aby v nemocnici zůstal; věděl, že se to nestane, a přesto byl zklamaný. Nicméně tato skutečnost ho snad upozornila na jeho chabé spojení s realitou. Cítil, že kdyby Rose potkal dřív a pořádně se do toho obul, jak sám o sobě řekl, požádali by ho, ať zůstane. Vždyť až do svého setkání s ní dělal věci takříkajíc z nutnosti, mechanicky, či aspoň takového dojmu nabyl ředitel.

„Jednu věc vám však povím, Johne,“ prohlásil ředitel a pohlédl na něj přes lebku, která vždy ležela na jeho stole. „Mám oči a mám uši, a proto vím, že jste od přírody asi jeden z nejlaskavějších mladých mužů, jaké jsem kdy poznal.“

„Laskavý?“ podivil se Johnny. „Laskavý? Nikdy jsem si, pane, nevšiml, že bych byl laskavý.“

„Možná ne,“ poznamenal ředitel a potáhl z dýmky tak, jak by si Johnny přál umět kouřit – s patřičnou autoritou. „Proto jsem také řekl – od přírody laskavý. Vychází to, jak se dnes dozvídám od nových psychiatrů, z určité citlivosti. A – “

„A co, pane?“

„Citlivost někdy nemáme pod kontrolou. Může být nebezpečná. Nejsem si jistý, jestli je to právě u lékaře obzvlášť cenná vlastnost. Škoda, ale co se dá dělat.“

„A co byste mi, pane, poradil, když si chci sehnat práci?“

„Zkuste nějaké malé město, Johne. Nějaké městečko, dokud se nepostavíte na vlastní nohy.“

Uvádělo ho do rozpaků, že mu říká Johne. Nepřipadal si jako John. Připadal si jako Johnny – Jeník –, a v tom byla možná ta potíž. Neboť kdo věří Jeníkům tohoto světa, těm, kdo hopsají životem se smíchem a pláčem, každopádně pořád hopsají.

Našel si městečko. A tohle bylo ono – Beech. Tohle městečko, o němž často říkal: „Nikdy jsme se sem neměli stěhovat.“ A pak se na něj Rose vždy podívala tím svým pohledem.

Tehdy mu vskutku připadalo jako místo, kde by se mladý lékař, který si není moc jistý sám sebou, mohl usadit a žít. Leželo u trati. Rose ubytoval v hotelu v Herndonu, okresním městě ležícím pětadvacet mil severně, zatímco sám se poptával po Beechi. Všechny zdejší uváděla představa, že by měli místního lékaře, v nadšení.

„Ale není to na pětadvacet let,“ řekli mu v saloonu.

„To je dlouhá doba,“ přisvědčil Johnny.

Ach ano, vyprávěli mu o farmářích hospodařících na vyprahlých pláních za kopcem, kteří se trousili do městečka ze svahu, a o velkých rančích na západě. Říkali, že slyšeli o možném protažení trati Northern Pacific, která by se tu mohla spojit s Union Pacific. Na křižovatce cest by se Beech jaksepatří rozrostlo, povídali. A jen před pár měsíci šly řeči, že v okolí pracují se svými přístroji zeměměřiči, a je to parta mladých mužů radost pohledět!

Johnny se nechal unést nadšením, které zavládlo v saloonu, a koupil další rundu pro své nové přátele. Všichni si připili na budoucnost tak ohromnou, až se mu tajil dech, ohromnou jako rozloha okolní půdy. A co bydlení pro něj a jeho manželku? On má manželku? No to je panečku skvělé. Ukázal jim její fotku.

Je to tak, potkalo ho štěstí. „Tak mě napadá,“ řekl barman, „že byste se mohl kouknout na ten starej hotel. The Inn se mu říkávalo.“

Hotýlek se šesti identickými pokoji v patře, každý se železnou postelí, umyvadlem, skříní a úhledně svinutým provazem pod každým oknem pro případ požáru. The Inn byl už dlouho opuštěný. Mezi školáky se povídalo, že tam straší; děti prý viděly světla a také tváře v oknech. Jeden odvážnější dareba prohodil horním oknem kámen a pak vyprávěl, že zaslechl nějaký křik. Obzvláště když na hnědé, větrem ošlehané deštění dopadalo měsíční světlo, prozařovalo okna a osvětlovalo vybělené jelení parohy nad cedulí s nápisem THE INN – obzvláště v takových chvílích se zdálo, že v hotelu straší.

Ve slunečním světle však působil solidně a dostatečně nevinně. Díky větrnému mlýnu, který čněl ze střechy kůlny za domem, působilo místo praktickým dojmem a Johnny si řekl, že by zde mohli, dokud nebude mít zavedenou praxi, znovu provozovat zájezdní hostinec – a zabít tak dvě mouchy jednou ranou. Nepraktický nápad, řekli byste?

Nemovitost patřila bance v Herndonu a Johnny se tam s chlapíkem téměř okamžitě dohodl. Dědictví po tetě, která chtěla, aby studoval medicínu, pokrylo úvodní splátku a ještě si za ně pořídil ojeté motorové vozidlo Ford, které potřeboval na pojížďky k pacientům. Zůstalo něco i na vybavení ordinace v jednom z pokojů v patře. Šikovná kovová židle sloužila po sklopení a rozložení jako vyšetřovací lehátko; ve skleněné vitríně se zubila lidská kostra.

Nyní Johnny prováděl poslední nezbytnou věc. „Pojď se podívat, Rose,“ řekl. S úsměvem sledoval, jak vstává, vedle domu právě sázela sluncovky kalifornské – jedny z mála květin, kterým se podle místních dařilo ve zdejší chudé kyselé půdě. Pořád držel v ruce rýč, kterým vyryl díru pro kůl s ráhnem, jakousi šibenici, na níž visela cedule, kterou ohobloval, osmirkoval, namaloval a připevnil k ráhnu pomocí čtyř šroubovacích oček, aby volně visela.

DOKTOR JOHN GORDON.

„Páni, tady tak hrozně fouká,“ řekla při pohledu na to, jak se cedule houpá. „Ale teď to sotva slyším. Ano, vypadá to krásně.“

„Na vítr si zvykneš,“ odpověděl, „za nějaký čas.“ Pak se spolu vrátili dovnitř a pustili se do uklízení. Lyzol a spousta horké mýdlové vody zahnaly staré duchy na útěk.

Svého syna odrodil sám. Vlastníma rukama vyjmul požehnaného synka z matčina lůna a společně se dopustili chyby, když dítěti přidělili lehce bezpohlavní jméno Peter, protože se tak jmenoval Rosin otec, načež se z toho malého hromotluka stal Pete.

Johnny usoudil, že nikdy neviděl půvabnější pohled, než když jeho žena ležela v posteli a kojila dítě; obskakoval ji, seděl vedle ní a předčítal jí z Byrona, okouzlený zázrakem a krásou zrození. Všichni mu blahopřáli a on seděl zpříma za volantem motorového vozidla Ford, odkud s úsměvem od ucha k uchu rozdával doutníky. Když jednou zahlédl svou tvář v zrcadle, nepřestával na sebe hledět a přemýšlel. Přemýšlel nad tím, jak to jeho žena dělá, že když vzhlédne od toho, co právě dělá, vždycky se usmívá. Přemítal, jestli si toho předtím vůbec někdo všiml.

Sluncovky vykvetly, zvadly a uschly; ze vzdálených hor fičel zimní vítr, a pak zas byla půda opět holá bez sněhu, sluncovky vyrazily a znovu vykvetly, zvadly a uschly. Ačkoli o tom spolu nemluvili, Gordonovým dělalo starosti, že jejich světlovlasý hošík je opožděný v chůzi i řeči. A když konečně začal chodit – a to byl panečku den! –, pohyboval se toporným, mechanickým krokem, při němž jen málo využíval kolen, krokem, který naznačoval, že chůze je u něj bolestivě osvojená dovednost, nikoli lidský instinkt. A když začal konečně mluvit, rodiče ohromilo, že šišlá jen slabě, zato mluví rozvážně s intonací dospělého. Tak se ujistili, že synek je vyspělý, ne retardovaný, i navzdory svému mírně zvětšenému čelu, širokým nevinným očím a zneklidňujícímu zvyku napínat sluch kamsi do dáli. Ve čtyřech uměl chlapec číst.

Johnny brzy odhalil zvláštní skutečnost, která ho nejdřív neznepokojovala: když významní rančeři a jejich paničky s rodinami potřebovali lékaře, zajeli do Herndonu a spojili návštěvu s večeří v Herndon House nebo Sugar Bowl Cafe. Rádi vysedávali ve velkých zelených kožených klubovkách v hotelovém vestibulu a zdravili se s přáteli nebo hleděli velkými tabulovými okny na obyvatele města, vyřizující bůhvíjaké pochůzky, a na své vlastní automobily parkující venku u obrubníku; rádi se prošli pomalým krokem po městě a žasli nad úhledně posečeným trávníkem, který se rozprostíral před žlutou cihlovou novogotickou budovou soudu a věznicí kousek za ní, kde šerif držel své staré známé opilce a pobudy; vychutnávali si pohled na ulice lemované stromy v obytné čtvrti, v úžasu a rozpacích stáli před gumovými kýlními pásy ve výloze lékárny, zašli si na nádraží, aby se podívali, jak přijíždějí a zastavují vlaky. Jak se tam země chvěla! Jak ohlušující bylo syčení páry! A pak zase zpět do Herndon House, kde si objednali pokoj s koupelnou, užili si všechen ten přepych a s úsměvem se těšili na večerní filmové představení v biografu. V hotelu The Inn žádný takový luxus nebyl, žádné podobné vzrušení nečekalo na člověka v Beechi, kde akorát skučel vítr. A není to zrovna uvolňující pocit, zastavit se na místě, které zavání zoufalstvím a nezdarem.

Během všech těch let, kdy Johnny Gordon provozoval praxi v Beechi, zůstával věrný, zcela věrný Hippokratově přísaze a nikdy neodmítl volání o pomoc, ať už za to dostal zaplaceno, nebo ne. Jeho pacienti byli farmáři z vyprahlých plání za kopcem, jejichž životy jaksi odrážely ten jeho; na Západ je nalákaly barevné plakáty tištěné železnicemi, které slibovaly levnou půdu, o níž Bůh věděl, že tam je, a déšť, o němž Bůh věděl, že tam není. Prosperovali pouze významní rančeři, kteří ovládali říčky a řeku. Aspoň však mohli farmáři z vyprahlých plání, Norové, Švédi a Rakušané, živořit v čistém prostředí.

„U všech všudy, Rose,“ říkával Johnny, „oni jsou všichni tak dokonale čistí. Tam u nich se dá jíst ze země. Pojeď někdy se mnou a uděláme si piknik.“

Volali ho, aby jim rovnal polámané kosti a ošetřoval ruce rozcupované zuby kotoučových pil. Jako bývalí obyvatelé měst schytávali ve své nemotornosti kopance do slabin od koní a krav. Jejich manželky rodily. Když přijel Johnny ve svém motorovém vozidle Ford, už jim vřela voda, takže si mohl očistit nástroje; smál se a blahopřál jim k dětem, které křičící nebo kňourající tahal na svět; sedával u vydrhnutých kuchyňských stolů a oslavoval spolu s otci, a také vtipkoval, aby odvedl pozornost od utrpení jejich žen. „Víte, proč strýček Sam nosí červeno-bílo-modré kšandy?“ Se zpěvem se pak přiřítil nazpět do Beeche s jedním či dvěma galony střemchového vína v zadním kufru fordu. „Však oni zaplatí, až budou moct,“ ujišťoval Rose. A oni platili, když mohli.

Mezitím cedule s jeho jménem, visící na šibenici před budovou The Inn, tak vybledla, že už nešla přečíst; jedné větrné noci spadly vybělené jelení parohy nad vchodem; samotný Inn volal po vymalování, avšak uvnitř bylo vše úzkostlivě čisté a okna jen zářila. Ne Johnnyho honoráře, ale obchodní cestující, kteří tudy projížděli se sortimentem textilního a galanterního zboží, občasný handlíř s dobytkem, jenž se zastavil na noc a objednal si jídlo – to oni platili účty.

Peter netrpěl jen celou řadou dětských nemocí, ale také bezpočtem nechlazení a horeček, které mu odčerpávaly síly, takže jeho ručky a nožky byly jen kůže napjatá na kostech okolo zranitelné dřeně. Johnny si lámal hlavu, jestli snad lidé v ustavičném churavění jeho synka nespatřují odraz jeho vlastních lékařských schopností a jestli by se snad ve starých knihách nenašel nějaký paradox – podobně jako ten o kovářově kobyle –, že lékařův syn je vždycky nemocný. Peter si však nikdy nestěžoval, nic nechtěl a svědomitě zacházel s hračkami, které mu vnutili rodiče. Už na počátku života se poučil, co znamená být vyvrhel, a díval se na vše živé kolem sebe hluboce posazenýma, bezvýraznýma očima, které viděly buď všechno, nebo nic. Nehrál míčové hry, dával přednost knihám a samotě, choval odpor ke slunečnímu světlu, a když na něj přece jen vyšel, vždy se zarazil, zamžoural a zaclonil si oči.

Lidé v Beechi zhášeli své lampy brzy zvečera – jedním fouknutím do skleněného cylindru –, a tak jejich svět zůstal odkázaný na občasné světýlko za okny pokoje nemocných, bledé, mihotavé plamínky za sklem u výhybek poblíž železniční stanice a někdy také na měsíc. Tehdy Peter rád vycházel z domu.

„Cos tam dělal?“ ptávala se Rose nebo Johnny a Peter vždycky odpověděl: „Nic.“

Nic, a oni si nic vykládali tak, že chodil, jen chodil odnikud nikam. Ale když ručičky na kuchyňských hodinách oběhly ciferník jednou a pak podruhé, Johnnyho náhle zachvátila panika, jakési škubání v útrobách; čtvrt hodiny jen seděl a stříhal si nehty, jak se bál svěřit se Rose se svou ryzí hrůzou. „Myslím, že se půjdu podívat ven, co tam tropí,“ prohlásil nakonec.

Zem byla rovná a ozářená měsícem, jehož paprsky ulpívaly v časné rose na pelyňku a vymezovaly cestu před ním, jako když měsíc svítí na vodu; Johnnyho napadlo, že chlapce nemohlo zlákat nic jiného než řeka a na jejím břehu nic než jediný shluk vrb. Tam musí chlapec být. A kdyby tam nebyl, tak co? Přiblížil se k vrbám a zpomalil.

A tam chlapce našel. Zastihl ho, jak se opírá zády o vrby nejblíže k řece, v místě, kde se voda uprostřed rozestupovala a se zurčením obtékala pahýl kmene, zachycený na písečné naplavenině. Jiskřivé šumění zřejmě pohltilo Johnnyho opatrné kroky, protože hoch seděl bez hnutí s tváří nasvícenou chladivou září, zatímco jeho kostnatý spánek vrhal stín, jenž jako kostka domina ukrýval jeho hluboce posazené oči. Johnny vycítil, že se vetřel k nějakému tajemství, a zarazil se. Tak jako se zarazil při několika jiných příležitostech, kdy chlapce spatřil, jak se prohlíží ve zvlněném zrcadle, jež doma viselo nad umyvadlem. Z výrazu jeho očí nepoznal, zdali chlapec něco hledá, posuzuje se nebo jen nachází společnost ve vlastním odraze, a vtom se otočil k Johnnymu bez jakýchkoli rozpaků – jako by si vůbec nebyl vědom zvláštnosti či špatnosti či kdoví čeho na svém chování. Zato Johnny pocítil hlodání viny a chtěl se pak o to břímě několika takových incidentů podělit s Rose, ale nakonec si to vždy nechal pro sebe.

Cosi v tom, jak sklouzla na zem látka chlapcova pláště, cosi ve stínu, který halil chlapcův výraz, a v pavučině černých vrb, jež se nad ním rozprostíraly jako vějíř – cosi jako zbožnost z toho vycházelo, zbožnost mnicha pohrouženého v modlitbě. Johnnyho v tu chvíli napadlo, že chlapcovo navyklé odtažité chování není odměřenost lékaře či vědce, ale uzavřenost mystika, kněze. Když pak promluvil, do uší jej udeřila nepatřičnost vlastního hlasu. „Petere?“

„Už jsem se chystal jít zpátky.“ Žádné překvapení.

„Říkal jsem si, co tady děláš.“

„Díval jsem se.“

„Díval?“

„Na měsíc.“

Podobně jako drůbež v ohrádce uklová mezi sebou k smrti zmrzačené či divné jedince, Peter ve škole čelil šikaně a posměchu a získal přezdívku slečinka – syčení toho slova se ozývalo všude. Ale teprve když spolužáci nazvali jeho otce opilcem, zaútočil na ně. Byli samozřejmě rychlejší, lehce před ním uskakovali a celí rozjaření stáli okolo něj v kroužku, zatímco z rozesmátých úst jim unisono vycházelo kruté, drásavé zastřené „a“. Peter věděl, že v takových kroužcích stávali dřív jejich otcové i dědové a mučili jiné vyvržence, vždy někoho, koho pokládali za divného; stejně tak si nyní počínali jejich synové.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Síla psa.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.