Manca Schwalbová

Vyhasnuté oči
2. vydanie

Táto kniha je chránená autorskými právami. Kopírovanie tejto knihy alebo jej častí v akejkoľvek forme bez písomného súhlasu vydavateľa je zakázané.

© Manca Schwalbová, dedičia, 1947, 2011, 2021
© Marenčin PT, spol. s r. o., 2011, 2021
Jelenia 6, 811 05 Bratislava
marencin@marencin.sk www.marencin.sk
Cover © Daniel Skákala
Photo © rodinný archív
Prologue © Hilda Hrabovecká
Design © Katarína Marenčinová
900. publikácia, 2. vydanie

ISBN 978-80-569-0871-6 (viaz.)
ISBN 978-80-569-0872-3 (ePDF)
ISBN 978-80-569-0873-0 (ePub)

Ďakujem pani Hilde Hraboveckej, ktorá iniciovala vydanie tejto knihy, a pani Zuzane Kováčikovej, ktorá poskytla texty a fotografie z rodinného archívu

A. M.

MANCA

Zodpovednosť za záchranu životov tých nevládnych úbožiakov, ktorú na seba dobrovoľne zobrala, ju enormne ťažila. Boli dni, keď neprehovorila s nikým z personálu nemocnice. Reagovala len na náreky a volania chorých. Sama so sebou bojovala, ako, čím, kedy a komu skôr poskytnúť pomoc. Pomoc s minimálnymi liečebnými možnosťami, pomoc v minimálnych hygienických podmienkach. A výsledok? Ešte deň ich udrží pri živote, a čo zajtra?!

Pri takzvanej vizite jej lekár SS Mengele diktuje čísla väzňov určených na „Sonderbehandlung”. Cupká popri ňom, pre ňu takými charakteristickými drobnými krokmi. V ruke osudný hárok, s ktorým len ona vedela narábať. Vynechala nadiktované čísla, zamenila s číslami už nežijúcich. Stalo sa aj, že „anjel smrti”, ako sme Mengeleho nazvali, osudný hárok nebral ihneď so sebou, potom manipulácia pokračovala. Výmena čísel za nebožtíkov, ktorí v noci alebo v ten istý deň dokonali.

Koľko pohotovosti, koľko sústredenia, koľko sebakontroly, koľko sebaovládania musela mať v prítomnosti lekára SS naša väzenská lekárka Mancika!

Odpusť mi, moja rovesníčka, že si neviem spomenúť na tvoje meno. Deportovaná si bola zo Slovenska prvými transportmi roku 1942. Ak sa nemýlim, bola si ešte mladšia odo mňa, mala si šestnásť rokov. Ležala si na pravej strane nemocničného bloku, v prvom rade, na dolnej posteli.

Skoro ráno, ešte ani dobre neotvorila oči, už bola Manca pri tebe. Vlhkou handrou osviežila tvoje rozpálené telo a po hltoch ťa napájala čajom. Keď sa nám podarilo z „Packetenkammeru” zohnať kondenzované mlieko, sušenú polievku či lieky, rozžiarila sa Mancina tvár a obdarila nás svojím úsmevom.

Moja rovesníčka z dolnej postele, už si bola taká zoslabnutá, že si sa nedokázala ani s našou pomocou ukryť pred selekciou. Dodnes nemám ani predstavu, ako ťa Mancika zachránila pred „ukazovákom” Mengeleho.

Na ten osudný deň, keď si v jej náručí dokonala so slovami: “Nehnevaj sa, Manci, ale už nevládzem”, nikdy nezabudnem.

(Hilda Hrabovecká: Ruka s vytetovaným číslom. Vydavateľstvo PT, Prístrojová technika, Bratislava 1998, s. 28-29)

Prvé vydanie mojej knihy vyšlo v roku 1947. Napísala som ju hneď po skončení vojny.

My všetci, ktorí sme sa po osvienčimskom pekle dožili konca vojny, sme boli, pochopiteľne, naplnení šťastím a radosťou. K tomu sa pridružilo aj hlboké presvedčenie, že víťazstvo nad nacionálnym socializmom bude viesť k vyriešeniu všetkých politických i medziľudských problémov. Aj môj spôsob písania odzrkadľuje túto naivnú vieru.

Nadchádzajúce roky však vytvorili múr medzi ľuďmi, vznikol nový totalitný režim, ktorý si vyžiadal nové ľudské obete, nových prenasledovaných a vyhnal ďalších ľudí z domovov. Aj môj osud v posledných dvadsiatich piatich rokoch je toho dobrým príkladom.

Je teda potrebné vydanie knihy o Osvienčime, ktorá je síce autentická, ale už desiatky rokov stará? Myslím, že to má zmysel, lebo Osvienčim bol a ostáva fabrikou na smrť a jeho vyhladzovacia mašinéria bola najdokonalejšou a najkonzekventnejšou.

V rámci nového politického vývoja, ktorý sa usiluje o vytvorenie jednotnej Európy, žiaľ, ožívajú aj nacionalistické a antisemitské hnutia. Proti nim treba bojovať hneď od začiatku, aby už nikdy nemohlo dôjsť k druhému Osvienčimu. Malým príspevkom k tomu by mala byť aj moja kniha.

V knihe opisujem nielen hrôzy, ale aj tŕnistú cestu jedenástich žien rôznych národností a rôzneho svetonázoru. Spomienky na ne sú pre mňa aj po mnohých rokoch veľmi bolestné.

Svojím rozprávaním som chcela zdôrazniť, že aj v najextrémnejších podmienkach bolo možné ostať človekom, žiť v pravde a zachovať si odvahu. Tieto fenomény ozajstnej, nefalšovanej ľudskosti, ktorú tieto a mnohé ďalšie ženy prejavili, boli a naďalej ostávajú zbraňami bezbranných a sú dôkazom skutočného, neporaziteľného humanizmu.

(preklad predslovu k nemeckému vydaniu knihy Margita Schwalbová: Elf Frauen. Leben in Wahrheit, Plöger Verlag GmbH 1994)

Podnetom na napísanie tejto knihy bola pre mňa reč Kramerovho anglického obhajcu v bergen-belsenskom procese. Tvrdil, že Kramer (bývalý najvyšší komandant Osvienčimu) nemohol ináč konať, keďže v Osvienčime bola spodina židovských get, ktorá ani nevedela, čo si má počať so svojím životom.

Život a umieranie jedenástich mne najbližších žien nech sú odpoveďou na jeho názor. Viem, že podobných osudov bolo na tisíce. Keďže som však chcela neskreslene opísať skutočné udalosti, mohla som si vybrať len takých ľudí, ktorých som dobre poznala a ktorí žili v mojej blízkosti. Sú to ženy rôznych národností a rôznych sociálnych tried.

1. Mala Zimmetbaum, asi 26-ročná úradníčka, Brusel

2. Angela Mária Autsch, 40-ročná mníška, Altenhunden (Vestfálsko) – Mötz pri Innsbrucku (Tirolsko)

3. Danièle Casanova, asi 33-ročná lekárka, Paríž

4. Alma Rosé (van Leeuven-Boomkampová), 38-ročná huslistka, Viedeň – Utrecht

5. Tamara Grünbergerová, asi 20-ročná ošetrovateľka, Spišská Nová Ves

6. Steffi Kunke, asi 32-ročná učiteľka, Viedeň

7. Mariánka Kaufmannová, asi 35-ročná úradníčka, Praha

8. Anny Blumauer, 40-ročná chyžná, Tegernsee, Bavorsko

9. Viera Nečasová, 16-ročná študentka, Praha

10. Nina, 20-ročná medička, Kyjev

11. Maisy Demut, 38-ročná domáca, Esch, Luxembursko

Mala prišla do tábora s prvým belgickým transportom. Zoznámila som sa s ňou, až keď bola „Dolmetscherin”. Tlmočníčka mala v tábore rôzne úlohy. Okrem vlastnej tlmočníckej práce pri predvádzaní väzňov pred táborové gestapo bola akousi spojkou medzi vedúcimi esesákmi tábora. Preto bola Mala skoro v nepretržitom osobnom styku s nimi, načúvala ich rozhovorom a bola informovaná o udalostiach, o ktorých sme my ani netušili. Mala, prirodzene, vnikla aj do tajomstiev táborového gestapa, a pretože mala pri predvádzaní väzňov možnosť vstúpiť i na pôdu vedľajších táborov, prišla do styku skoro s celým obrovským osvienčimsko-birkenauským komplexom.

Esesáci mali Malu radi a dôverovali jej. Mala si v styku s nimi nikdy nezvykla na určitú intímnosť v spôsobe konania, ktorej často neodolali dievčatá v rovnakej pozícii. Ostala korektná, chladná a dištancovaná. Možno, že si práve týmto správaním získala vedúcich esesákov. Pokladali to za poslušnosť a úctu. Túto mienku o Male si mohli utvoriť len preto, že v nás všetkých naozaj videli len čísla, lepšie či horšie automaty. Keby sa boli raz zahľadeli do Maliných čiernych očí a keby vôbec boli vedeli čítať v ľudských očiach, neboli by jej dôverovali ani sekundu. Maline oči… nikdy som nevidela viac nenávisti, nenávisti zabalenej do zamatovej černe, ale neúprosne sa predierajúcej na povrch. Nebola to nenávisť inštinktívna, neovládaná. Bola uvedomelá, no tým intenzívnejšia a spaľujúcejšia. „Nezabúdaj,” hovorili tieto oči, „že každý, i ten najnepatrnejší vykonávateľ vražedného systému je osobne zodpovedný za vraždy miliónov a každého z nich treba nenávidieť z hĺbky duše a bojovať proti nemu na každom kroku.”

Revír 1942… Noc. Nepreniknuteľná tma. Rev, nadávky, vzlykanie, chrčanie. „Nočník, nočník!” Desiatky kričia naraz. Dve nočné vachy (stráže) potkýnajú sa na kýbloch, výkaloch a hľadajú, tápu. V jednej posteli dve-tri, mŕtve so živými, umierajúce s blúzniacimi. Škrtia sa, zabíjajú, okrádajú, kopú. Skoro nik nespí, lebo v noci sa na revíri zobúdza šialenstvo. Revírny personál spí medzi chorými, oddelený od nich dekami pripevnenými na vrch postelí.

Trochu som si zdriemla. Vtom ma zobudí akýsi výkrik. Jedna z ošetrovateliek má pôrodné bolesti. Leží na treťom poschodí jednej z postelí. Kolegyňa vystúpi k nej. „Svetlo!” Svetlo? Kamarátka zapaľuje buničitú vatu vo výške tretieho poschodia. Na niekoľko sekúnd sa priestor rozsvieti, potom klesajú kúsky dohárajúcej vaty ako zdrapy smútočnej zástavy. Znova chvíľka svetla. Kolegyňa pomáha pri pôrode. Naša ošetrovateľka už nekričí, neplače, len oči má veľké a hlboké ako naša tma. Neleží sama, jej spoluležiaca sa ani nepohla z postele, je príliš unavená. Driemajúc leží vedľa rodičky. Dieťa sa narodilo do veľkého šalejúceho temna. „Dajte sem niečo, treba podviazať pupočnú šnúru!” Niekto odtrhne kus šnúrky z topánok. Koniec. Noc kráča ďalej cez naše šialenstvo, cez novozrodený život, cez umieranie i smrť. O dva dni mladú matku i s jej synom splynovali.

Lebo Osvienčim bol táborom smrti, a nie života. Milióny životov v ňom vyhasli, boli ušliapané, udupané. Keď sa tu raz zrodil nový život, zrodil sa pre smrť, pre smrť vlastnú i pre smrť tej, ktorá nový život darovala.

Revír 1943/1944… Bloky dostali podlahu a čiastočne i vodu. Je viac lekárok a ošetrovateľského personálu. Ale naše pacientky ďalej umierajú hladom, na flegmóny, škvrnitý týfus, na dyzentériu. Máme však trochu medikamentov a snažíme sa robiť, čo je v našej moci. A v našom tábore sa dejú divy: uzdravujú sa pneumónie i škvrnitý týfus, niekedy i sepsy a dyzentérie, ťažké omrzliny, amputované nohy sa pomaly hoja. Tieto úspechy zohrievajú, dodávajú nám silu a odvahu pracovať za najväčších ťažkostí a hroznej únavy. Lenže rekonvalescencia trvá vždy strašne dlho. Z čoho sa majú naše priateľky uzdraviť? Z pol litra brómovej polievky alebo z kúska chleba?

Lekár SS vstúpi do bloku. „Všetky židovské pacientky dolu z postelí!” Viem, čo to znamená, vieme to všetky. Moje pacientky si poslušne zobliekajú košele a defilujú nahé pred lekárom SS. Ide to šialeným tempom. Strácam orientáciu. Systém je totiž každý raz iný. Väčšinou si lekár ponecháva spisy odsúdených na smrť plynom, dnes to, zdá sa, robí opačne. Drží v ruke spisy tých, čo im dal milosť. Môj pokus schovať niektoré nemá zmysel. Odsúdila by som ich tým na smrť. No Nelly ešte nevie chodiť. Moja malá štrnásťročná Nelly má nekrotické palce od mrazu a ešte neboli zrelé na amputáciu. Okrem toho má svrab. Nemáme masti, nemohla som nič robiť. A svrab je absolútnou indikáciou smrti plynom. Génia sa niekoľko dní po kríze škvrnitého týfu kníše pred svojím sudcom s očami veľkými od strachu a námahy, cez Líviin obväz preteká hnis, lekár-SS určite zbadá, že ide o hlbokú flegmónu. Božka omdlieva dva kroky pred svojím sudcom a Eva s veľkým, belasým pohľadom, chvejúcim sa strachom a nemou otázkou, usmievajúcim sa, prosebným i nenávidiacim, sa stretáva s pohľadom samozvaného sudcu. Zastaví sa trochu, čaká sekundu, jej polodetské prsia sa strmo dvíhajú a klesajú. I o jej osude sa rozhodlo. Jej spis ostáva u nás. Eva sa ani nezachveje, len ešte raz sa snaží pohŕdavým pohľadom opľuť tú krásnu novú uniformu s krížom na prsiach. A potom pokojne ide do svojej postele.

Selekcia trvala asi desať minút. Išlo to tak rýchlo, že skoro ani jedna z pacientok nevie, aký osud ju stihol. Eva vie a mlčí. A ja to viem tiež. Zo stodvadsiatich pacientok stopäť rozsudkov smrti. Zatočí sa mi na chvíľu hlava. Ide predsa takmer o samé rekonvalescentky, ktoré už majú najťažšie dni za sebou. Ide o ženy, ktoré dni a noci zápasili, tento zápas vyhrali, a teraz… Eva, ktorá pribrala už niekoľko kíl a znova sa usmieva, Eva, ktorej srdce žilo dlho len z injekcií, Eva, ktorá prekonala škvrnivku i záškrt, Eva… V našom revírnom bloku je ticho, pacientky zamĺkli hrôzou a neistotou. A predo mňa sa postavila istota, vyzývavo a tvrdo ako vysoký múr. Moje myšlienky sa udierali a skrvavili na tom strašnom nepoddajnom múre, no neprestali útočiť a zápasiť. Vtom sa zjavila Mala. Vedela už, čo sa na revíri dialo. V jej očiach, tvrdých a rozhodných, bola nemá otázka. Prezreli sme si mená odsúdených a rozdelili úlohy.

Popoludní vstúpila tlmočníčka Mala úradne k lekárovi SS a hlásila mu, že pani oberaufseherka ho žiada, aby väzňov tých a tých čísel škrtol z listiny pre SB, teda Sonderbehandlung (označenie pre splynovanie), keďže ide o blokové, štubové, kuričov sauny atď., teda o sily kvalifikované a potrebné pre tábor. Lagerarzt niekedy vyhovel, niekedy len čiastočne, ale nikdy mu neprišlo na um pochybovať o Maliných slovách. A Mala so zvyčajným „Häftling Nummer… bittet abtreten zu dürfen“ opustila lagerarzta.

A tak boli dni až do revírneho transportu naplnené horúčkovitými intervenciami, premýšľaním a zúfalými zachraňovacími pokusmi. Mala neustávala. Okrem svojho obvyklého triku s oberaufseherkou snažila sa ešte osobne dosiahnuť, čo len mohla. Prosila, vymáhala, celé hodiny stála a čakala pred dverami lagerarzta. Bola bledšia, pery mala suché od rozčúlenia. A oči, oči prebodávali nenávisťou každú mihnúcu sa uniformu, nervózne a nepokojne plápolali a mlčali.

Táborové ošetrovateľky nemali postavenie ošetrovateliek z civilného života. Vykonávali málo ošetrovateľských prác. A predsa do určitej miery zrástli so svojimi pacientkami, hlavne s tými, čo ležali dlhší čas. Keď boli ťažko choré, umývali ich a kŕmili, naprávali im slamníky a večer sa s nimi zhovárali o domove, o tábore, o jedle, o tom, kedy sa skončí vojna.

Transport na revíri. Nervozita personálu vrcholí. Nik nepracuje. Nik neupravuje bloky. Mlčanie, skropené sporými slzami, chvejúce sa bezmocnosťou, vejúce plápolavým pohľadom. Motory. Uniformy, buchot čižiem, brána bloku sa rozletí a otvára cestu umierania. Povely, práskanie bičov skrvaví pochod smrti. Génia predstupuje nahá pred lagerarzta: „Pán untersturmführer, už som po týfuse, som mladá, chcem pracovať, chcem žiť!“ Jej hlas stratil ľudský prízvuk, kričí, reve, gestikuluje, ukazuje na svoje nahé vychudnuté telo, jej páliace oči prebodávajú nehybnú postavu. Na tvári strašného sudcu sa nepohne ani sval. Potom malý pohyb palcom, tupý úder a pramienok krvi stekajúcej po kamennej dlážke. „Rascher mit den Muselmännern, vorwärts!“ So sklonenými hlavami, ako vo sne, vedú ošetrovateľky svoje pacientky, ktoré včera kŕmili, umývali, hladkali, odprevádzajú na smrť dievčatá, s ktorými snívali o konci vojny. Niektoré idú samy. Ale idú pomaly. Esesáci ich chytajú a hádžu na autá ako kusy železa, kopú ich okovanými čižmami do hláv, a tak niektoré už ani nepotrebujú plyn.

Večer civejú prázdne postele do polotemna blokov ako otvorené rany. Ošetrovateľky ich upravujú pre nové pacientky. Nájdu v nich nahryznutý kúsok chleba, zvyšok polievky, vreckovku alebo nejakú fotografiu. Automaticky to kladú na kopu a hádžu do smetí. A myslia na malú Nelly, na Líviu, na strašné prázdno, na páliacu žiaru, v ktorej dnes zhaslo toľko blízkych sŕdc.

Mala chodila často na revír. Prinášala nám lieky a pomôcky, ktoré „organizovala“ v iných táboroch. Pomáhala nám umiestňovať do ľahších kománd pacientky, ktoré, ešte nevyliečené, opäť museli ísť do tábora. Mala sympatizovala s hnutím odporu; za pobytu v tábore sa k nám pridala s celou náruživosťou svojej nenávisti k fašizmu. Robila spojku s kamarátmi z mužského tábora, prinášala nám správy i materiál. Pomáhala vo všetkom a každému.

Leto 1944. Koľajnice osvienčimskej stanice predĺžili až za birkenauský tábor, takže sa končili niekoľko metrov od krematórií. Mohli sme sa prizerať, ako vystupujú novopríchodiaci, ako lekár SS vyberá a ako časť, nič netušiac, ide na smrť. Denne tisícové a desaťtisícové transporty – maďarskí Židia, mizivé percento ostáva nažive. Vlak za vlakom prichádza každý deň, z nákladných vozňov vystupujú ženy i muži, starci i starenky, sotva dvíhajúc nohy, deti, nechápavo skackajúce okolo matky alebo ustrašene sa držiace jej sukne. Stojíme niekoľko metrov od nich, len drôt a dve priekopy nás oddeľujú. Stojíme v nemom úžase, už nechápeme, neveríme, nedúfame. Ruch ako na veľkomestskej stanici: kufre, košíky, batohy, plač detí, vyvolávanie mien – potom päťstupy a pochod.

Mala sa pri vykonávaní svojej služby stretávala s novopríchodiacimi. Chodila okolo krematórií, obkolesených malým lesom. Tam sedeli matky s deťmi, starci i stareny, muži i ženy a čakali, kým sa pre nich uvoľní miesto v plynovej komore. Deti behali po tráve s kvietkami v ruke a smiali sa.

Tábor bol zahalený dymom a strašným zápachom. Štyri krematóriá nestačili, mŕtvoly sa spaľovali na voľnom priestranstve. Denne dovážali autá nesčíselné množstvo vyťatých stromov do blízkosti krematória. Noc bola jasná ako ráno. Jasná a vždy nová vo svojej hrôze, vo svojom večnom umieraní.

Maline oči stmavli, stali sa tvrdšími a odhodlanejšími. Raz mi povedala: „Vieš, že nikto z nás nevyjde z Osvienčimu živý? Keď bude Červená armáda už len pol hodiny od nás, esesáci budú mať vždy dosť času všetkých nás zničiť. A najstrašnejšie je, že vo svete, zdá sa, nik nevie, čo sa tu deje, a ani potom nebude živého svedka, ktorý by mohol žalovať.“ Mala sa v posledných mesiacoch zmenila. Bola uzavretá, tichá, vážna a smutná. Jej oči boli hlboké, ani čo by boli v sebe pochovali tisíce smrtí. Ale nad všetkým tým smútkom vysoko plápolal plameň nenávisti.

Letný večer. Apel. Sedím v ambulancii a čakám, kým sa skončí. Pri apeli sa ozve úteková siréna. To nie je nič nezvyčajné, muži sa dosť často pokúšajú o útek. Náhle ku mne pribehne kamarátka a hlási mi celá udychčaná: „Mala utiekla! Oberaufseherka tomu nechce veriť, tvrdí, že určite dostala malarický záchvat a leží omdletá niekde v priekope. Ale never tomu. Mala utiekla. Aj Edek chýba.“

Stŕpla som. Naraz som pochopila Malinu zamĺknutosť, zmenu jej povahy. Spomínam si, že napriek rozkazu ostrihať si vlasy na chlapca nechala si dlhé vlasy a zakrývala ich šatkou. Spomínam si na jej slová, ktoré mi nedávno povedala. A Malin priateľ Edek, poľský väzeň, asi dvadsaťročný, ktorý chodieval k nám pracovať do tábora? Bol zavretý už päť rokov, pretože ho zatknutý bratanec vyzradil, že dostal od neho letáky. Bol to chlapec s hlbokými hnedými očami, v ktorých sa ešte mihali záblesky detstva, so širokým detským úsmevom a zvlnenými, pevnými perami.

Pomaly som si uvedomovala, čo znamená Malin útek. Mala nechcela útekom zachrániť len vlastný život. Mala, zasvätená do najhlbších tajomstiev tábora, Mala, miláčik vedúcich esesákov, utiekla s materiálmi, aby vykríkla do celého sveta a na celý svet svoju veľkú obžalobu.

Tábor bol vzrušený. Všade sa tvorili skupinky. Väzni debatovali, mali usmiate tváre a každý sa chvel starosťou a túžobným prianím, aby sa útek podaril. Nemenej vzrušená bola SS. Dennodenne vypočúvali, prehliadali, všetky tlmočníčky pozbavili miest a nasadili do práce v najťažšom komande.

Prešli dni i noci. V našej práci, v našom spánku, v našom celom živote chvelo sa jediné slovo: „Mala!“ Minul sa týždeň, verili sme, že sa útek podaril. Istého dňa som sa však dozvedela strašnú, otriasajúcu zvesť: „Malu a Edeka chytili, sú v osvienčimskom bunkri.“ Nechcem najprv veriť, bránim sa skutočnosti. Nadarmo. Správa sa potvrdila. A všetka moja radosť, všetka moja viera, ktorá sa ružovo trblietala v posledných dňoch, ťažko a hlboko klesala na dno mojej duše a vzdychala, tušiac hĺbku černe, ktorá vymení jej ružový, nádejný úsmev.

Kamarátky chodili zamĺknuté. Vedeli, že Mala je silná, že neprezradí svojich pomocníkov, ale vedeli tiež, že Malin útek nebol obyčajným útekom, pokusom o záchranu vlastného života. A vedeli to aj esesáci. Mala sedela na táborovom gestape, ktorého vyšetrovacie metódy poznala, a dobre vedela, že ju nebudú šetriť. No Mala mlčala a mlčal aj Edek...

Dni sa míňali v očakávaní rozsudku. Vedeli sme, že trest nebude mierny, ale nerátali sme, nechceli sme rátať s najhorším.

Raz večer pred apelom priviedli Malu pred bránu. Bola veľmi bledá a ledva sa držala na nohách. Apel. Šum a rozčúlenie medzi esesákmi. Deje sa niečo zvláštne. Väzni nervózne prešľapujú. Malu vedú k prostrednej bráne. V ruke drží malý batôžtek. Ticho, strašné, trhajúce krvavé kusy života. Radmi preletí zvesť: „Malu verejne obesia!“ Tisícky očí stŕpnu úžasom, tisícky sŕdc sa zovrú vzdorom. Pri bráne okolo Maly badať pohyb. Mala vyberá niečo zo svojho batôžka. Je to žiletka. Esesák to nezbadá. A Mala si náhle rypne žiletkou do zápästia. Žiletka je tupá. Mala reže druhý raz, tretí raz... Nepohnute tvrdé a odhodlané ostanú jej oči. Ale len pomaly, ticho steká prúd krvi po jej ruke. Vtom sa obráti arbeitsdienstführer a vytrhne jej žiletku z rúk. Mala sa bráni. Arbeitsdienstführer jej skrúti krvavú ruku dozadu. Tu náhle s ohromným rozmachom, pred očami tisícok väzňov, udrie ho Mala voľnou päsťou do tváre. Esesáci sa vrhnú na Malu, zviažu ju, zlomia jej ruku. Nevedia, čo majú robiť: pripravené divadlo je zmarené. Tisícky veľkých, užasnutých očí sa im dívajú do tváre, tisícky pohľadov objímajú Malu, krvácajúcu, umierajúcu, bojujúcu. Zmätok. Niekto volá po nosidlách. Malu zanesú pred revír. Vtom sa priženie oberaufseherka, so strašnou nenávisťou pozrie na krvácajúcu Malu a zareve: „Diese Vieh kommt lebend in den Kamin!“

Malu naložia na vozík. Nad táborom sa skláňa súmrak a krvavo plačú zore. Tábor je na nohách, lagerstrasse plná väzňov. Nik nehovorí, len jeden mohutný záchvev otriasa nami všetkými. Malu vezú cez mužský tábor ako odstrašujúci príklad priamo do krematória. Tisícky ju sprevádzajú popri drôtoch. Hlboký tmavomodrý smútok rozkvitol v nás všetkých, ale bol to smútok vzdorovitý, odhodlaný a hroziaci, taký, aká bola noc, v ktorej si umierala, Mala.

Dni a noci sa míňali a s nami kráčala životom Mala, bojujúca a vzdorovitá do poslednej chvíle, hrdinská vo svojej smrti a nekompromisná vo svojej nenávisti.

V súvislosti s jej smrťou sa debatovalo o rôznych problémoch a najmä o selekciách, ktoré sme očakávali s blížiacou sa jeseňou. Mala, jej útek, jej smrť, boli prvým otvoreným odporom v ženskom tábore. A tento duch odporu rozvíril iskierky v ľuďoch so srdcom veriacim a nepokoreným.

Prišiel október a s ním obávané selekcie na revíri. Židovský personál odmietol pomáhať. Prvý raz v dejinách Birkenau neviedli židovské ošetrovateľky svoje pacientky a sestry na cestu smrti.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Vyhasnuté oči|2. vydanie.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.