Peter Gašparík

Smrť v Štiavnici

Táto kniha je chránená autorskými právami. Kopírovanie tejto knihy alebo jej častí v akejkoľvek forme bez písomného súhlasu vydavateľa je zakázané.

© Peter Gašparík, 2021
© Marenčin PT, spol. s r. o., Bratislava, 2021
Jelenia 6, 811 05 Bratislava
marencin@marencin.sk www.marencin.sk
Cover © Marenčin Media, 2021
Layout © Marta Blehová, 2021
913. publikácia
1. vydanie

ISBN 978-80-569-0891-4 (viaz.)
ISBN 978-80-569-0892-1 (ePDF)
ISBN 978-80-569-0893-8 (ePub)

Ako to celé prišlo, tak to aj odišlo. Veľké lásky, malé životy. A potom znova veľká láska, malý život. A ešte potom malé lásky, malý život. A potom ešte o čosi neskôr žiadna láska. Len život. Obyčajný, nudný, každodenný život. Najprv s malou nádejou na zmenu a potom už celkom bez nádeje. Len tak žiť a prežívať so smútkom za každým prežitým rokom. A s tým hnusným pocitom, že sa niekde niečo pokazilo. Navždy pokazilo. Neviem kde, neviem kedy, ale pokazilo. Do riti aj so životom. Čo s ním, keď sa z neho stane obnosený nepotrebný kabát, ktorý nám zrastie s kožou, a nijako sa ho nevieme zbaviť. Iba ak smrťou. Tou veľkou všadeprítomnou známou neznámou. Veľkou neznámou plnou malých známostí. Čo s ňou? Urýchliť ju? Zabudnúť na ňu? Nechať ju tak a nevšímať si ju? Vzývať ju? Milovať? Nenávidieť? Veď je to jedno. Jej sa nič nedotkne. Smrť zostane smrťou dávno potom, ako ja, Kornel Karovič, už nebudem.

Takto som uvažoval, keď Žaneta uháňala po R1 okolo Nitry. Jej vztýčené smerovky, pripnuté na najväčších nárazníkoch v slovenskom novinárskom priemysle sa jemne obtierali o volant a vyvolávali tak dojem akejsi zvláštnej fetišistickej hry. A ja, hoci som ich registroval, naschvál som si ich nevšímal. Naopak, náročky som odvrátil pohľad a pozeral som sa na vlniacu sa slovenskú krajinu. Nevedel som sa dočkať kopcov a lesov. Čerstvého vzduchu, ktorý vyženie z auta i z pľúc všetok ten bratislavský smrad a smog. Všetky tie intrigy a ambície. Všadeprítomnú túžbu po peniazoch. Vykašľať sa tak na ne a žiť si niekde v hore zadarmo a šťastne.

„Počúvaj ma, Koro, ty si vždy ako kôpka nešťastia. Ale dnes si ako celá skládka najčernejšej smoly!“

„Keď som ťa po nociach navštevoval, inak si hrkútala,“ pomyslel som si, ale to som jej nahlas nemohol povedať. Jednak bola šéfka a jednak s ňou zjavne budem musieť ešte pár dní vydržať. A vydržať so Žanetou je ťažké už samo osebe. Nieto, keď si ju ešte pohneváte.

„Zle som spal,“ reagoval som nakoniec neochotne. Nemohol som ju predsa úplne ignorovať, to by nikomu nepomohlo.

Ďalej sa ma už nič nepýtala a nechala ma tak, za čo som jej bol svojím spôsobom vďačný. Čo som jej mal povedať? Že sa mi zase raz snívalo so Sašou, mojou veľkou láskou, jedinou veľkou láskou? Ani len na ten sen som si nevedel poriadne spomenúť. Najprv som naháňal ja ju, potom ona mňa a potom, neviem ako, sa premenila na pitbula, ktorý sa mi zahryzol do zadku tesne vedľa gúľ. Takmer mi ich odhryzol. A ja som takto chodil po svete hľadajúc pomoc, až kým som sa nezobudil. Bolo mi z toho celého tak zle, že som si ráno ulahodil poriadnou dávkou borovičky s falošnou nádejou, že to niečomu pomôže. Bolo mi ešte horšie. Mal som tak horko v ústach, že aj sliny sa do tej horkosti odmietali robiť, a tak som si dal ešte jednu borovičku, vediac, že šoférovať bude Žaneta a že sa mi takto podarí po ceste aspoň na chvíľu zaspať. Normálne zaspať. Nie s debilnými snami, ktoré len vysávajú dušu a rozkladajú energiu na malé pichľavé nehybné guličky. Guličky, ktoré sa len presýpajú z miesta na miesto a nič iné nevládzu. Nedokážu žiť.

Hory stále neprichádzali, tak som radšej zatvoril oči a tváril som sa, že spím. Tváril som sa tak vytrvalo a dôsledne, až kým som naozaj nezaspal. Našťastie sa mi tentoraz nič nesnívalo. Stratil som sa v prázdnote takej pôvabnej, ako je skok bungeejumpingu.

Ale so zatvorenými očami. Lebo s otvorenými je to tiež dosť veľký stres.

„Koro, vstávaj! Vstávaj! Haló!“ Žaneta mnou mykala, akoby som bol vrece starého čierneho uhlia. A aj som sa tak cítil.

„Kde to sme?“

„Kde by sme boli? Tam hore ich zasypalo.“

„Koho?“

„Jeminé, Koro, preber sa!“

„Ešte chvíľu...“

„Mám začať jačať?!“ Tento Žanetin tón poznali všetci v redakcii. A vedeli aj, čo znamená. Žiaden odpor, lebo bude zle. „Vezmi si to svoje náčiníčko a ideme!“

Koro skôr vypadol, ako vystúpil z auta.

„Veď tu nik nie je! A kde sú hasiči? Hádam už odišli... tak...“

„To teba nemusí zaujímať... o chvíľu prídu... ty len rob, čo treba!“ A zas sa v tom jej hlase začal objavovať ten povestný výhražný tón.

Asi päťdesiat metrov takmer kolmo nad nimi bolo vidieť rozrytú zem. Dokonca aj niečo ako malý nezreteľný otvor.

„Stúpaj, hovorím!“ vybafla Žaneta.

„To nemyslíš vážne, však vypustím dušu, kým sa tam dostanem, ja, chlapec z Bratislavy. Celú koronu som ledva vyliezol z bytu a teraz tu mám robiť vysokohorskú turistiku...!“

„Stúpaj a neser ma, Koro! Dobre vieš, že sa tam musíme dostať!“

Hore viedol takmer úplne zarastený, úzky, serpentínový chodník. Bolo na ňom množstvo stôp, odtlačkov ťažkých topánok. Turistických alebo služobných. Nebyť ich, veľmi prácne by sme ten chodník hľadali. Tí pred nami nám ho, našťastie, už trochu vychodili. Aj tak sa však na ňom kĺzalo a zráz bol miestami taký strmý, že sa človek musel pridržiavať rukami o rastliny, ktoré mal v dosahu. O trávu, o burinu, čokoľvek, čo mu aspoň trochu pomohlo nadobudnúť istotu a nešmyknúť sa dole na cestu. Ak sa tak dal nazvať ten poľný chodník, po ktorom sme sa doviezli.

„Ako si to tu vôbec našla?“ spýtal som sa Žanety.

„Predsa navigácia.“

„Nehovor mi, že navigácia. A čo si tam napísala? Diera nad Klingerom? Či tajchom, či ako to tu volajú...“

Usmiala. Keď sa usmiala bola ešte viac sexi. Milá a zároveň sexi.

„Máš pravdu, poznám to tu...“

Spýtavo som na ňu pozrel, ale ďalej som už nevyzvedal. Od určitého veku sa človek radšej nevypytuje, pokiaľ teda nie je novinár. Aj tak toho vie až priveľa, a čo treba, to sa aj tak dozvie. Aj čo netreba. Ľudia vždy radi rozprávajú a vešajú jeden druhému na nos i to, čo vôbec nie je potrebné. Naopak, často si vešajú za uši najmä to, čo ubližuje a ničí. Vtedy majú väčšiu radosť. Vtedy sú spokojnejší.

Zmenil som tému.

„Aj ja som tu raz bol na prázdninách, VŠVU tu mala chatu. Vtedy som sa ešte chystal byť veľkým umelcom. Mal som tu aj také dievča. Miestnu bábiku. To je dávno. Hádam ju nestretnem. Veď sa zľakne, keď ma teraz uvidí. Ach, jaj, tá moja plachosť....“

„Čoo?“

„No plachosť... Nevieš, čo to je žiť s tým celý život a zakrývať to, aby sa druhí nedozvedeli, že sa vlastne bojíš...“ Hovoril som to presne tým štýlom, keď človek nevie, či sa zdôverujem alebo si robím srandu.

„Ach, jaj, Koro, ja ti na tú tvoju falošnú skromnosť nenaletím. Myslím, že vždy si dostatočne a celkom dobre trtkal... takže si tú svoju plachosť niekam strč.“ A nevdojak sa jej pri tej vete pohli kútiky.

„No prosím, to je slovník – panej investigatívnej novinárky Žanety... a keby len novinárky... Zástupkyne šéfredaktora najčítanejšieho denníka Star.“

Znova sa usmiala.

Vedela, že sa mi táto jej vrava – tak ako mnohým iným chlapom – páči. Keď už nič iné, hodila sa k nej. Vyvolávala tým v okolí akúsi surovú úprimnosť, pri ktorej sa dalo uvoľniť. A keď sa druhýkrát usmiala, pocítil som jemnučké šteklenie v nohaviciach, hoci sme spolu už aspoň rok nespali a hoci si už celá redakcia šepkala, že sa chystá nasťahovať k šéfredaktorovi, k Bočkayovi, ktorý kvôli nej opustil ženu.

Veľmi dobre som vedel, že Žaneta vedela byť v posteli neodolateľná. Aj keď som jej to nikdy otvorene nepovedal, bol som presvedčený, že to o sebe veľmi dobre vie. Šteklenie neprestávalo.

„Pozri!“ povedala a už ma čakala pri malom čiernom otvore v zemi.

Celý ukonaný, ledva lapajúc dych, som pristúpil k nej a otočil som sa.

Pred nami sa rozprestierala Banská Štiavnica ako na dlani. S trochou námahy sa dalo rozoznať Trojičné námestie a o kúsok ďalej sa oproti nám týčila Kalvária. Hľadela na nás, akoby nás vyzývala na súboj. Šteklenie z nohavíc mi prešlo až kamsi k srdcu. Mal som chuť objať Žanetu okolo ramien, len tak, aby som si lepšie zafixoval tento moment. Vždy je človeku na svete krajšie, keď nie je sám. Keď sa má s kým deliť o to, čo žije. Ona akoby to vycítila a poodstúpila trochu ďalej.

„Nečudo, že toto mesto všetci tak milujú. Je krásne! Naša pýcha!“ povedal som.

„Áno, veľa ľudí ho má rado,“ povedala Žaneta zamyslene. „Ale málokto ho pozná,“ dodala.

Prekvapene som na ňu zboku pozrel. Ona môj pohľad neopätovala.

„A čo teraz?“ Spýtal som sa pomerne asertívne.

Teda s jasne prejavenou nechuťou. Nechcelo sa mi liezť dnu iba vo dvojici, bez istenia, bez opory. Zo Žanety totiž pokojne mohlo niečo také vystať a šípil som, že aj vystane.

„Ako to – čo? Čo nevidíš? Foť! Toto je jeden z najkrajších pohľadov na Štiavnicu. To ti mám všetko hovoriť? Už si si načisto vymlátil mozog tým alkoholom?“ Začínala sa dostávať do ráže. „No a potom pekne ten otvor...“

„Ale dnu nepôjdem,“ prerušil som ju, lebo som presne vedel, kam to celé smeruje.

„Ako chceš. Keď tam necháš ísť úbohú ženu, aby si sama všetko nafotila mobilom, dobre... Urob, ako myslíš...“

A demonštratívne sa pohla k tej malej čiernej diere, čo na prvý pohľad vyzerala skôr ako jama vyhĺbená na zasadenie stromčeka, a nie ako vchod do jaskyne.

„Však sa tadiaľ ani neprepcháš. Alebo ublížiš tým svojim dvom vzácnym úkazom,“ chcel som byť vtipný.

Zamračene na mňa pozrela, vydala zo seba niečo ako „pch“, a už bola dnu. Čo som mal robiť, pozbieral som zvyšky svojej mužnej záchranárskej sily a vliezol som tam za ňou. Všade bolo tesno a tma. Nahmatával som rukami okraje a snažil som sa pochopiť, kde som sa to presne ocitol. To, že som vo vchode do nejakej starej štôlne, to bolo jediné, čo som vedel. A tiež, že tam kdesi v hĺbke zasypalo tých chlapcov. A tiež, že Žaneta vyhlásila, že ten prípad je bomba a že sa naň pôjde spolu so mnou pozrieť osobne. Jednoducho, že z toho cíti fantastickú reportáž a nenechá si ju ujsť. Viac som však nevedel.

Nevedel som, ako dlho sa bude tá chodba podobať úzkej nore, čo bude potom, či sa budem môcť po pár metroch aspoň postaviť alebo nie... Po tele mi prebehovali zimomriavky a rozmýšľal som, či sa predsa len nemám vydriapať naspäť von. Vchodové svetlo po pár metroch zaniklo a my sme už nevideli ani len jeden na druhého.

„Žaneta?“

„Počkaj chvíľu.“ Podľa zvukov sa zdalo, že niečo hľadá. „Už to mám.“

A bolo svetlo. Odkiaľsi vytasila silnú baterku.

„Veď svetlo máme aj v telefónoch,“ zahral som sa dodatočne na múdreho.

„Len si radšej šetrime batériu v telefónoch. Ešte sa môže zísť.“

Svietila svetlom navôkol a ja som tam, kam svetlo už nedosiahlo, videl len čiernu tmu.

„Už som tu bola, ako mladá,“ vyhlásila spásonosne. „Takto sa budeme plaziť ešte asi tridsať metrov a potom by sme sa už mali postaviť na nohy.“

„Prosím?“ opýtal som sa vystrašene a posmešne zároveň.

„Nepočul si alebo je z teba zase padavka, čo musí robiť scény?“

Zahryzol som si do pery a plazil sa za svetlom. Teda za ňou. Vôbec som z toho nemal dobrý pocit a tiež som v tom vonkoncom nevidel zmysel. Zo stropu kvapkalo, všade to smrdelo plesňami a zemou. No aby ma len nejaký potkan pekne uhryzol do tváre.

„Tak toto mám u teba.“ Mal som takú chuť vyliať si na nej zlosť.

„Čo máš u mňa? Vari nevieš, že žurnalistika je náročná profesia a že keď ide o dobrý článok, musia sa z nás stať neohrození dobrodruhovia? Všetko pre dobro čitateľa!“ Irónia ju zjavne neopúšťala. Alebo na ňu jednoducho preskočili slávne Bočkayove drísty.

„Všetko pre väčší náklad, pre väčší zisk vydavateľa a neukojené ambície niektorých novinárok. Vždy pripravení,“ zamumlal som si sám pre seba.

„Čo si to tam huhneš?“

Zrazu kdesi pred Žanetou naozaj čosi zapišťalo. Až ňou trhlo. Začala prerývane dýchať. Pomaly som sa preplazil až k nej, vzal jej baterku a šiel prvý. Nasledovala ma. Tých tridsať metrov sa mi zdalo nekonečných. Radšej by som zabehol maratón dvakrát za sebou, ako toto absolvovať ešte raz. Občas bolo počuť šuchtavé potkanie behy a nám zostalo len dúfať, že nevybehnú rovno na nás. Hlavne teraz, keď sa plazíme a máme hlavu pri zemi. Po nekonečných štyridsiatich piatich minútach sa mi zazdalo, že pás svetla sa v diaľke začína rozširovať.

„Ešte chvíľu,“ povedal som.

Neodpovedala. Počul som len jej hlasný dych. Pomaly, postupne sa chodba začala rozširovať. Najprv sme kráčali zohnutí a po ďalších dvadsiatich metroch sme sa mohli vystrieť. Teda Žaneta, mne na to bolo treba ešte takých desať metrov. Kde-tu sme vzhliadli krysí chvost, nezdali sa mi však veľmi vykŕmené, a keď zbadali svetlo, rýchlo utekali preč. Chodba sa postupne začala ešte viac rozširovať, prišli sme do akejsi podzemnej sály a zbadali sme skupinku potkanov, ktorí však tentoraz nereagovali na svetlo. Obchádzali okolo nejakej hŕby skál, podchvíľou do nej vbiehali otvormi a vybiehali von. Začal nás obklopovať smrad rozkladu. A preto, keď som sa opatrne priblížil k tej kope a uvidel, ako z nej vytŕčajú dve ľudské nohy, ani ma to veľmi neprekvapilo. To, čo mňa a môj žalúdok však určite prekvapilo, bolo, že jedna z tých nôh už nebola nohou v pravom zmysle slova a to, čo bolo voľakedy lýtkom, obhrýzali traja vypasení krysí samci.

Žaneta sa odvrátila, ja som rovno, hneď nablízku, vyvrátil celú pumpársku bagetu. Aj tak vlastne za veľa nestála. Keď som sa obrátil, Žaneta si jednou rukou pridržiavala vreckovku pred nosom a ústami a druhou rukou všetko naokolo naslepo fotila.

Blesky, ktoré vypľúval telefón, strašili a zneisťovali potkany a nás akoby privádzali k späť k životu.

„Oni ho tu nechali. Tie svine ho tu nechali. Ako je to možné? Čo je toto za štát! Ako ho chcú, prepána, pochovať? Ako?“

Cesta späť na denné svetlo trvala o čosi kratšie. Rozhodne to však nebolo tridsať metrov plazenia, ako povedala na začiatku Žaneta, ale aspoň raz toľko. Závan čerstvého vzduchu pôsobil ako spásonosný elixír života. Nevedel som sa ho dodýchať.

Zbehli sme dole k autu. Teda Žaneta bežala hlava-nehlava. Ja som pomaly zliezol. Jedno treba priznať, tie krysie prízraky zo mňa vymazali akúkoľvek spomienku na zlé nočné sny. Realita vie byť častokrát ešte horšia ako ten najhorší sen.

Keď som dorazil k autu, Žaneta už bola v svojom živle. V kútiku duše som sa radoval, že si to kompenzuje takto. Radšej nech si to odnesie niekto iný ako ja. Nech niekto iný pocíti jej agresívnu výrečnosť. Volala hasičom, obhliadačovi, policajtom, správcovi štôlní a baní a každého sprdla pod čiernu zem. Vykričala im, že veď to telo sa tam rozkladá, že ho žerú potkany, že o tom napíše obrovský článok a že sa teda môžu všetci tešiť, ako ich vylejú z práce, že jej je jedno, že je víkend, že zajtra tam budú všetci nastúpení a to, čo z toho chlapca zostalo, pekne znesú dole a pochovajú a je jej fuk ako, ale urobia to, na to môžu dať krk. Povedala im, že si pekne môžu priviesť aj farára do štôlne, keď je už zajtra tá nedeľa a nechce sa im robiť, nech im to pekne všetko posvätí.

Celé toto jej predstavenie trvalo pomerne dlho. Na krajinu sadal súmrak a začalo sa zaťahovať. Teraz to musí byť tam hore úchvatné. Vždy som rád z výšky pozoroval prichádzajúcu búrku. Hľadieť na nebo a čakať na ten moment, keď sa to všetko spustí. Krásne sekundy neznáma, keď sa rozhoduje o budúcnosti. Takmer som sa vyštveral späť, aby som si mohol užiť to divadlo prichádzajúcej očisty. Lenže to by som musel byť v oveľa lepšej kondícii a mladší. Bejvávalo. Celé telo som mal obliate potom a len pred chvíľou som začal normálne pravidelne dýchať.

Začalo pršať, Žaneta otvorila auto, sadli sme si dnu. Ďalej však šľahala jazykom do mobilu tak, že prijímateľov až začali páliť uši. Všimla si, že už mám toho čakania dosť, a tak naštartovala a telefonujúc, takmer po pamäti zišla dolu do Štiavnice. Lesná cesta sa najprv pripojila na asfaltovú a tá na obecnú. Penzión, ktorý objednala, vyzeral útulne a čisto. Parkovali sme priamo pred ním. Pani domáca mala kučeravé vlasy, zvráskavenú tvár a vševediaci veštecký výraz v očiach. Na obraze v izbe nad posteľou sa týčil nádherný dvanástorák. Mal som neuveriteľnú chuť ľahnúť si k nemu na čistinu a zaspať tam bezsenným spánkom vyčerpaných. V spánku mi však bránil hlad a poststresová nervozita.

Žaneta mi dala asi desať minút, a už búchala na moje dvere.

„Už si sa pozbieral. Poď! Musíš dať niečo do žalúdka. Pozývam.“

„To ťa bude ale niečo stáť. Nebudem piť nič iné, iba ak pätnásťročnú whisky.“

„No poď už a nefrfli toľko.“ Prešľapovala na mieste zjavne hladná a smädná aspoň tak ako ja.

Vtom si všimla toho dvanástoráka.

„Aha, akého krásneho kanca tu máš.“

„To nie je kanec, to je jeleň...“

Zasmiali sme sa. Postupne, pomaly prichádzala úľava.

Vonku bolo po zotmení stále dosť chladno. Jar zatiaľ prichádzala len na návštevu a o svoje miesto bude musieť bojovať so zimou ešte pár týždňov. Rýchlo sme prebehli pár metrov do najbližšej reštiky. Po ľavej strane bol bar a rovnobežne s ním stáli naukladané stoly s dvoma lavicami oproti sebe a s jednou stoličkou za vrchstolom. Boli sme jediní zákazníci. Predsa len, sezóna sa ešte nezačala a covid to tiež celé preriedil.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Smrť v Štiavnici.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.