Období hurikánů

Vyšlo také v tištěné verzi

Fernanda Melchorová

Období hurikánů – e-kniha

Copyright © Paseka, 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Období hurikánů

Přeložila Anežka Charvátová

Vychází s podporou Ministerstva kultury ČR

TEMPORADA DE HURACANES

Copyright © Fernanda Melchor, 2017

Published by arrangement with Michael Gaeb Literary Agency, Berlin

Translation © Anežka Charvátová, 2021

Illustration © Filip Hřiba, 2021

ISBN tištěné knihy: 978-80-7637-180-4

ISBN ePUB: 978-80-7637-299-3

ISBN MOBI (Kindle): 978-80-7637-301-3

ISBN PDF: 978-80-7637-300-6

Ericovi

I on přece vystoupil

z frašky všedních dní;

I on se pak proměnil

k nepoznání;

Dal vzniknout děsivé kráse.

W. B. Yeats

Easter, 1916

Některé z událostí, o nichž se tu vypráví, jsou skutečné. Všechny postavy jsou smyšlené.

Jorge Ibargüengoitia

Mrtvé

I

Dostali se k zavlažovacímu kanálu úžlabinou stoupající od řeky s praky nachystanými na bitvu a s přimhouřenýma očima, téměř slepenýma v poledním žáru. Bylo jich pět a jenom vůdce měl na sobě plavky: červeně plápolaly mezi nizoučkými žíznivými rostlinami cukrové třtiny na počátku května. Zbytek party za ním běžel v trenýrkách, všichni čtyři měli holínky, všichni čtyři na střídačku vlekli kyblík s drobnými oblázky, které to ráno vylovili z řeky; všichni čtyři se divoce mračili s takovým odhodláním se obětovat, že ani ten nejmenší z nich by se neodvážil přiznat, že má strach, když se opatrně plížil za svými kumpány s nataženou gumou praku v ruce, s kamínkem v koženém polštářku, připravený rozbít hlavu každému, kdo by mu zkřížil cestu, kdyby se ozvalo znamení, že je to léčka, třeba kdyby se rozkřičel tyran bentevi hlídající v korunách stromů za jeho zády, zapraskalo prudce rozhrnované listí nebo zasvištěly kamínky rozrážející vzduch před jejich obličeji, horký vítr unášel po téměř bílém nebi éterické kondory a okolní puch je praštil do obličeje hůř než hrst písku, člověk měl chuť si odplivnout, aby se mu ten zápach nedostal do útrob, čpělo to tolik, až to bralo odhodlání postupovat dál. Ale vůdce ukázal na okraj úžlabiny a všech pět se po čtyřech plazilo po suché trávě, všech pět semknutých jako jedno tělo, kolem bzučely zelené masařky, až konečně rozeznali, co to tam čouhá ze žluté pěny na vodě: obličej mrtvoly hnijící mezi rákosím a igeliťáky, které tam zavál vítr ze silnice, snědá tvář, na níž se hemžila myriáda černých užovek a která se usmívala.

II

Říkalo se jí Šamanka stejně jako její matce: nejdřív Mladá šamanka, když stará s tím svým léčením a zaříkáváním začínala, a pak prostě Šamanka, jak tehdy došlo k sesuvu půdy a ona zůstala sama. Jestli někdy měla jiné jméno, zapsané na papíře rozežraném stářím a červy, možná zahrabaném v některé z matčiných skříní přecpaných igeliťáky, špinavými hadry, vytrženými prameny vlasů, kostmi a zbytky jídel, jestli někdy měla nějaké skutečné jméno a příjmení jako ostatní lidé v městečku, tak se to nikdy nikdo nedozvěděl, dokonce ani ženské, co k ní chodívaly v pátek, nikdy neslyšely, že by na ni matka volala nějak jinak. Vždycky jenom hej, káčo, huso, holka zatracená, jen luskla prsty, aby Mladá přišla, aby zmlkla nebo prostě aby dala pokoj, tiše si zalezla pod stůl a nechala ji poslouchat stížnosti ženských, líčení prošpikované vzlykáním všech jejich soužení, neduhů a strastí, vyprávěly jí sny o mrtvých příbuzných, hádky s živými, a hlavně mluvily o penězích, skoro vždycky šlo o peníze, ale taky o manžely a ty šlapky od silnice, já nechápu, jak mě může opustit zrovna teď, když je nám spolu tak dobře a mám tolik plánů do budoucna, pobrekávaly, a to všechno proč, kvílely, lepší bude rovnou umřít a hotovo, ať po nich už nikdo ani nevzdechne, a cípem zástěry si utíraly tvář, kterou si pak stejně zakryly, když od Šamanky odcházely, aby se náhodou nedostaly do řečí, člověk nikdy neví, lidi tu každého hned pomluví, ještě by se klevetilo, že zašly za Šamankou, protože se chtěly někomu pomstít, objednat si nějaké uřknutí, uškodit rajdě, co se jim snaží vyfouknout muže, lidi si vždycky navymýšlejí kdeco, když ona si přitom jen úplně nevinně přišla pro obklad na žaludek pro toho svýho haranta, co má zácpu, protože se přejedl brambor, spráskal jich celý kilo, nebo pro čaj na zahnání únavy, mazání na bolesti břicha, anebo si prostě jen tak chvíli sednout do kuchyně a vypovídat se, ulevit si od žalu, od bolesti, která jim svírala hrdlo beznadějí. Šamanka totiž poslouchala a Šamanku zjevně nic hned tak nevyděsilo, vždyť se dokonce šuškalo, že kvůli prachům sprovodila ze světa vlastního muže, a to nebyl jen tak někdo, ale sám Manolo Conde, prý kvůli jeho prachům, domu a pozemkům, don Manolo totiž zdědil po otci stovku hektarů polí a pastvin a ty postupně po kouskách rozprodával předákovi cukrovarnického syndikátu, aby nemusel nikdy pracovat a mohl si žít z renty, obchody mu prý vždycky šly na levačku, ale latifundie byly tak rozlehlé, že když don Manolo umřel, pořád ještě zbýval dost velký flák půdy, která slušně vynášela, a to tak, že Manolovi synové, dva už dospělí dostudovaní kluci, které kdysi udělal ve městě Montiel Sosa své zákonné manželce, přifrčeli do vsi, jakmile se dozvěděli tu zprávu: infarkt myokardu, řekl jim doktor z Villy, když chlapci dorazili do domu uprostřed plantáží cukrové třtiny, kde se nebožtík před pohřbem oplakával, a přímo tam přede všemi řekli u rakve Šamance, že má den na to, aby se spakovala a vypadla z domu i z kraje, to se snad zbláznila, jestli si myslí, že oni dovolí, aby si taková coura přivlastnila otcův majetek: pozemky, dům, ten dům, který tam ještě po všech těch letech pořád stál načerno, záměr byl velkolepý, ale provedení za moc nestálo, jak bylo příznačné pro sny dona Manola, schodiště a terasu zdobili sádroví cherubíni, pod vysokánskými stropy hnízdili netopýři a někde v tom domě prý byly ještě stále schované peníze, hromada starých zlaťáků vyražených ke stému výročí nezávislosti, které don Manolo zdědil po otci a nikdy nedal do banky, a taky diamant, prsten s diamantem, který nikdo nikdy neviděl, dokonce ani synové ne, ale kámen prý byl tak velikánský, že se zdál falešný, tahle relikvie kdysi patřila Manolově babičce, paní Chucitě Villagarbosové de los Monteros de Conde, tudíž podle světských i božích zákonů teď na ni má nárok matka obou chlapců, zákonná manželka dona Manola před Bohem i před lidmi, a ne tahle přivandrovalá cuchta, rajda a vražednice Šamanka, co si hraje na velkou dámu, ale je to jen běhna, kterou don Manolo vytáhnul z pralesní kuči a přivedl si ji do domu, aby měl v samotě zdejších plání s kým ukájet svoje nejnižší pudy. Prostě skrz naskrz prohnilá ženská, protože kdovíjak se dozvěděla, možná jí to našeptal sám ďábel, mysleli si mnozí, že vysoko v kopcích rostou takové zvláštní byliny, skoro až nahoře u starobylých rozvalin, což jsou prý hroby dávných předků, tvrdí lidi z vlády, původních obyvatel, co v tomhle kraji žili mnohem dřív, přišli prý sem dávno před Španěláky, kteří když tohle všechno uviděli ze svých lodí, prohlásili kopyto platí to, celá tahle země je naše a kastilského království, a pak zbylí domorodci museli utéct do hor a o všechno přišli, i o kameny těch svých chrámů, které nakonec zavalilo bahno a zůstaly pohřbené pod kopcem, když se tehdy v osmasedmdesátém přihnal hurikán a způsobil sesuvy půdy a lavina bahna a kamení pohřbila víc než stovku lidí z La Matosy a taky ty rozvaliny, u kterých prý rostly ty byliny, co Šamanka natrhala a uvařila z nich jed bez barvy, bez chuti a bez zápachu, po kterém nezůstala žádná stopa, protože dokonce i doktor z Villy prohlásil, že don Manolo umřel na infarkt, ale přitroublí synátoři tak dlouho omílali, že Manola otrávila Šamanka, až si to začali myslet všichni a připsali jí na vrub i smrt Manolových synů, protože přímo v den pohřbu je na silnici zkosila zubatá, když jeli v čele smutečního průvodu na hřbitov ve Ville; oba je rozšmelcovala hromada železných prutů, které se uvolnily z kamionu jedoucího před nimi, na fotkách otištěných den nato v novinách bylo vidět jen zakrvácené železo, úplná hrůza, tu strašlivou nehodu nikdo nedokázal vysvětlit, jak se mohlo stát, že upevněné pruty vyklouzly z řemenů a prorazily čelní sklo a ty dva v autě prošpikovaly, samozřejmě se toho hned někdo chytil a začal trousit, že za to může určitě Šamanka, že je uřkla, že ta skrz naskrz prohnilá ženská uzavřela smlouvu s ďáblem, aby nepřišla o dům a pozemky, získala od něho nadpřirozenou moc, a někdy v té době se Šamanka zavřela doma a úplně přestala vycházet, nevylézala ve dne ani v noci, možná ze strachu před pomstou rodiny Condeových, možná proto, že něco schovávala, že měla nějaké tajemství, od kterého se nechtěla hnout ani na krok, že něco v tom domě nechtěla nechat bez ochrany, a vyhubla na kost a pobledla a dívat se jí do očí bylo o strach, protože asi zešílela, jídlo jí nosily ženské z La Matosy výměnou za to, že jim pomáhala, míchala pro ně mastičky, vařila odvary z bylinek, které sama pěstovala na záhoncích na dvorku nebo pro ně posílala ženy nahoru na kopec, když ještě kopec stál. A někdy tou dobou taky lidi začali vídat okřídleného tvora, co po nocích pronásledoval muže, když se po polních cestách vraceli z vesnice do vesnice domů, drápy měl vytasené, aby je rozsápal, nebo možná aby je popadl a odnesl do pekla, a z očí tomu netvorovi šlehaly děsivé plameny; tou dobou se taky začalo šuškat o soše, kterou má Šamanka schovanou někde v domě, nejspíš nahoře v patře, kam nikdy nikoho nepouštěla, ani ženské, co ji chodily navštěvovat, a tam v tom pokoji se prý se sochou zavírá a obcuje tam s ní, s tou sochou, co není nic jiného než veliká podobizna pekelníka s údem dlouhým a tlustým jako chlapská ruka svírající kudlu, prostě s obrovitánským kašparem, na kterém Šamanka každičkou noc rajtuje, proto prý nepotřebuje manžela, a opravdu, po smrti dona Manola už u zaříkávačky nikdo dalšího chlapa neviděl, a nač taky, stejně na muže pořád jenom nadávala, že jsou všichni ožralové a budižkničemové, ksindlové, co se jen povalujou, odporný čuňata, jí už žádnej takovej hajzl nepáchne přes práh, jen přes její mrtvolu, ženský ze vsi jsou blbky, že si od nich všechno nechávají líbit, a když se takhle rozohnila a oči se jí blýskaly, s rozcuchanými vlasy a tvářemi zčervenalými hněvem na okamžik vypadala krásná jako dřív a ženské ze vsi se křižovaly, protože ji najednou viděly nahatou, jak rajtuje na ďáblovi, vráží do sebe celý ten jeho pokroucený klacek, ďáblovo semeno jí stéká po stehnech, rudé jako láva nebo zelené a vazké jako odvary bublající v kotli na ohni, které jim Šamanka dávala po lžičkách jako lék na jejich strasti, nebo možná černé jako dehet, černé jako ohromné panenky a zacuchané vlasy dítěte, které ženské jednou objevily pod stolem v kuchyni, drželo se Šamančiny sukně, mlčelo a bylo tak vyzáblé, že nejedna žena se v duchu modlila, aby nezůstalo moc dlouho naživu, aby netrpělo; stejné dítě za nějaký čas přistihly sedět pod schodištěm s otevřenou knihou v klíně, jak tiše slabikuje slova, po nichž přejížděly ty veliké černé oči, za pár hodin se to rozneslo a ještě ten den se i ve Ville vědělo, že Šamančino mrně zůstalo naživu, což je s podivem, protože zrůdy, které se občas rodily zvířatům, kůzlata s pěti nohama nebo dvouhlavá kuřata, vždycky rychle pošly pár dní potom, co se jim poprvé rozlepily oči, kdežto Šamančina dcera, Mladá, jak se jí tehdy začalo říkat, to stvoření zplozené a zrozené potají a v hanbě, den ode dne roste a sílí, a brzy už holka dokázala udělat, cokoliv jí Šamanka poručila: sekala dříví, nosila vodu ze studny, chodila na trh do Villy třináct a půl kilometru tam a třináct a půl zpátky, s brašnami nebo nůší na zádech, a ani jednou se nezastavila, aby si na chvilku odpočinula, natož aby sešla z cesty nebo rošťačila s ostatními holkami z vesnice, stejně se všechny bály na ni promluvit, dokonce se jí ani žádná neposmívala, nesmály se jejím hustým kudrnatým vlasům, roztrhaným hadrům a obrovitým bosým nohám, byla veliká a hrozně hubená, silná jako kluk a chytřejší než všichni ostatní, po nějaké době se totiž rozneslo, že o hospodaření v domě se stará Mladá, to ona smlouvala o výšce pronájmu s cukrovarnickými agenty, kteří si brousili zuby na jejich kousek země a číhali, až Šamanky něco zanedbají a oni je právnickými kličkami o jejich majetek připraví, využijí toho, že na něj nemají papíry ani muže, který by je bránil, i když to vlastně nijak nepotřebovaly, protože Mladá se kdovíjak naučila hospodařit s penězi a tak jí to pálilo, že jednou se ta mrcha objevila v kuchyni s tím, že odteďka bude cenu za rady a odvary určovat sama, poněvadž Staré – sice jí tehdy ještě nebylo ani čtyřicet, ale kvůli vráskám, šedinám a vytahané povislé kůži vypadala na šedesát – zkrátka Staré občas hapruje mozkovna a zapomíná si dát zaplatit, případně se spokojí s tím, co jí ženské samy nabídnou: homoli hnědého cukru, hrnek suché cizrny, kornout nahnilých citronů nebo kuře prolezlé červy: prostě píčoviny, až to Mladá zatrhla, objevila se v kuchyni, praštila do stolu a chraptivě, jak nebyla zvyklá mluvit, prohlásila, že dárky, co ženské nosí, neodpovídají ceně, jakou mají Šamančiny rady, a že takhle to dál nepůjde, odteď se stanoví tarify podle náročnosti, prostředků, které musí matka vynaložit, a způsobu čarování, kterým má být dosaženo cíle, protože přece není totéž vyléčit hemoroidy, přimět cizího manžela, aby se začal plazit před vámi, nebo zařídit rozmluvu s mrtvou matkou, abyste se dozvěděly, jestli vám odpustila, že jste na ni celý život kašlaly, no ne? Takže ode dneška se to pěkně změní, což se ovšem spoustě ženských vůbec nelíbilo, přestaly o pátcích chodit, a když jim bylo ouvej, jely radši za tím chlapíkem do Palogacha, který prý ovládá mocnější magii než Šamanka, vždyť se za ním jezdí až z hlavního města, televizní hvězdy, fotbalisti, politici ve volební kampani, akorát že ten si svoje rady taky nechává pořádně zaplatit, a protože většina ženských neměla ani na lístek na autobus do Palogacha, radši nakonec řekly Mladé, no tak dobrá, jak to teda teď bude, ony nemají víc než tohle, tak co s tím, a ona na ně vycenila svoje obrovské zuby a prohlásila, ať si nedělají starosti, že jestli jim nebudou stačit peníze, můžou něco nechat do zástavy, třeba ty náušnice, co jsi měla minule, nebo řetízek tvojí holčičky, nebo když už, tak hrnec jehněčích tamales, kávovar, rádio, kolo, brala cokoli na vybavení domácnosti, a pokud se ženské s placením opozdily, účtovala jim úroky, jednoho dne začala taky půjčovat hotovost na pětatřicetiprocentní nebo ještě horší úrok a po vsi se povídalo, že tuhle mazanost má od ďábla, kdo to kdy viděl, aby měl takový usmrkanec tolik za ušima, kde by se to v ní vzalo, a vždycky se našel někdo, kdo začal v hospodě vykládat, že ty její úroky jsou zlodějina, že by se ta mrcha měla udat na příslušných místech, nahlásit policii, aby ji strčili do lochu za lichvu a příživnictví, co si o sobě myslí, takhle vykořisťovat lidi z La Matosy a dalších osad, ale když na to došlo, stejně nikdo nic neudělal, protože kdo jiný by jim půjčoval peníze za tak ubohé majetečky do zástavy, a taky si nikdo nechtěl proti sobě Šamanky poštvat a mít je za nepřítelkyně, protože je fakt, že se jich pekelně báli. I chlapi ze vsi odmítali procházet za tmy kolem domu; všichni věděli, jaké podivné zvuky se ozývají zevnitř, křik a sténání doléhaly až na cestu a lidi si představovali, že tam ty dvě čarodějnice obcují s ďáblem, i když jiní si spíš mysleli, že se Stará šamanka pomátla, tehdy už skoro nikoho nepoznávala a každou chvíli tuhla v transu, všichni říkali, že to ji Bůh trestá za její hříchy a sprostoty, a hlavně za to, že zplodila toho satanášova potomka, protože Šamanka vždycky tajemně mlčela, když se jí ženské někdy odvážily zeptat, kdo je otec dítěte, tu záhadu nikdo nedokázal vysvětlit, nebylo totiž jasné, kdy přesně mrně spatřilo světlo světa; don Manolo už rozhodně pěkný čásek ležel pod drnem a o jiném Šamančině muži se nevědělo, nevycházela z domu ani nenavštěvovala tancovačky, ve skutečnosti ovšem ženské zajímalo hlavně to, jestli jí to zpotvořené dítě neudělali jejich vlastní muži, proto jim vždycky naskakovala husí kůže, když se na ně Šamanka s křivým úsměvem zadívala a prohlásila, že mrně je dcera rohatýho, ostatně taky se satanášovi podobala, když jste se na ni podívali a porovnali si ji s obrazem v kostele ve Ville, na kterém je archanděl Michael přemáhající ďábla, hlavně oči a obočí měla stejné, a ženské se křižovaly a občas se jim v noci zdálo, že je pronásleduje satanáš se ztopořeným ocasem a chce jim udělat dítě, budily se se slzami v očích, s ulepeným mokrem v rozkroku a bolavým břichem a honem běžely do Villy vyzpovídat se páteru Castovi, který jim vyhuboval, že nemají věřit na kouzla a čáry; existovali totiž i lidi, co se všem těmhle povídačkám jenom smáli, podle nich je Stará prostě magor a Mladou určitě ukradla nějakým chudákům, jiní zase tvrdili, že Sarajuana, když už byla hodně stará, vyprávěla, jak se jednou pozdě večer objevili u ní v hospodě kluci, co nebyli zdejší, podle přízvuku nebyli z La Matosy a možná ani z Villy, ožrali se a pak se začali vychloubat, že si právě užili s jednou kundou z La Matosy, takovou čarodějnicí, co prý zabila manžela, Sarajuana hned nastražila uši a oni vykládali, jak se jí vloupali do domu a jak ji zmlátili, aby držela a mohli ji všichni pořádně vojet, protože čáry sem, čáry tam, kunda to byla pěkná, rajcovní, a určitě se jí to nakonec líbilo, jinak by se tak nekroutila a nevřískala, když ji brousili, v týhle podělaný zapadlý díře jsou stejně všechny ženský kurvy, říkali, a jako obvykle se našel blbec, protože blbec se vždycky najde, jak Sarajuana dobře věděla, co se urazil, že La Matosa není žádná podělaná díra, ruplo mu v bedně a skočil na ně a celá hospoda s ním a pěkně ty přivandrovalce zpráskali, ale mačetu nakonec nikdo nevytáhl, možná proto, že je rychle uzemnili, nebo proto, že bylo moc horko na to, aby se urážka dala brát tak vážně, navíc u Sarajuany neseděly žádné ženské, aby se bylo před kým vytahovat, dokonce ani ty vychrtlé ubožačky, co sem cestovaly z chatrčí na pobřeží a prodávaly se za pivo, nikdo, jen oni a Sara, kterou už tou dobou brali jako jednoho z nich, osmahlých chlapáků s nezbytným knírem a lahví piva, co teplá v ruce, na stropě skřípal větráku, jak namáhavě rozrážel živočišné horko stoupající z jejich těl, z magnetofonu vedle kamen vyřvávala cumbia Za-ca-ti-to pal conejo, tiernito-verde voy a cortar, naproti barvotisk svatého Martina na koni, pa llevarle al conejito, aloe svázaná stužkou namočenou do svěcené vody, que ya-empieza a desesperar, sí señor, cómo no, a třtinová kořalka, ta zahání závist, vysvětlovala Šamanka, aby se zlo vrátilo k tomu, kdo si ho zaslouží, kdo ho poslal. Proto měla na kuchyňském stole přímo uprostřed talíř hrubé soli a na něm červené jablko propíchnuté skrz naskrz řeznickým nožem a bílý karafiát; ženské, co si v pátek na návštěvu u Šamanky přivstaly, květ nacházely už celý zvadlý a zplihlý, jakoby uhnilý, zežloutlý zhoubnými vibracemi, které do toho domu přinášely, negativní energií, jež se v nich ukládala v dobách smutku a katastrof a kterou z nich Šamanka uměla svými lektvary vytáhnout, zůstávala pak viset jako husté, neviditelné miasma v zatuchlém vzduchu domu, kde se už dlouho pořádně nevyvětralo, nikdo si nepamatoval, kdy začala mít Stará takový strach z oken, ale když se v šeru obýváku za kuchyní, kam se nikdo neodvážil ani nakouknout, batolilo mrně, okna už byla zazděná, Stará je vlastníma rukama zabednila balvany, sádrou, klacky a dráty, a dokonce i hlavní vchod, téměř černé dubové dveře, kterými vynesli Manolovu rakev, aby ho mohli pohřbít ve Ville, zazdila cihlami a utěsnila pilinami a bůhvíčím dalším, aby se už nikdy neotevřely, a od té doby se dalo dostat do domu jen zadním vchodem ze dvora, dveřmi do kuchyně, někudy totiž musela Mladá chodit ven, aby zalila, vyplela záhony, došla na nákup, a protože Šamanka dveře nemohla zrušit, dala si na ně udělat mříž z tyčí tlustších než ve vězeňských celách ve Ville, nebo to aspoň tvrdil kovář, který ji vyrobil, zamykala ji na visací zámek velký jako pěst a klíč nosila vždycky vlevo v záňadří; tu mříž ženské z vesnice nacházely čím dál častěji zavřenou, a protože si netroufaly zabouchat, čekaly venku a někdy se zevnitř ozýval křik, nadávky, bědování a praskot kusů nábytku, kterým Stará zřejmě třískala o podlahu nebo o stěny, jak se zdálo z hluku doléhajícího na dvorek, zatímco Mladá – jak bude po letech vyprávět holkám od silnice – se krčila pod kuchyňským stolem a v ruce svírala nůž, schoulená do klubíčka, jako když byla malá a všichni ve vesnici jí přáli, a dokonce se za to i modlili, aby radši hned umřela a nemusela trpět, protože dřív nebo pozdějc si pro ni přijde satanáš, protože je přece jeho dcera a patří mu, a to se potom otevře země a obě Šamanky se propadnou do propasti, rovnou do ohnivého jícnu pekla, jedna za to, že ji zplodil ďábel, druhá za všechny svoje čáry a zločiny: za to, že otrávila dona Manola a uřkla jeho syny, aby zahynuli při nehodě; že svými čárami a kouzly kastruje a oslabuje muže ze vsi; a hlavně za to, že mockrát vyrvala z lůna povětrných ženských sémě, které se tam právoplatně uchytilo, že každé na požádání uvařila jedovatý lektvar, ve kterém se zárodky rozpustily a jehož recepturu stačila před smrtí svěřit Mladé, muselo to být někdy ve dnech před sesuvem půdy v osmasedmdesátém, tehdy se zabednily v domě, protože pobřeží zuřivě bičoval hurikán s hněvem hromů a blesků, ze zatažené oblohy se celé dny valila voda, až podmáčela pole a všechno shnilo, dobytek vyděšený vichřicí a hromobitím nestačil utéct z ohrad a utopil se stejně jako některé děti, protože je nikdo nestihl vzít do náruče, když se kopec utrhl a zřítil s praskotem skalisek a vyvrácených dubů, černé bahno se s hukotem valilo, všechno strhávalo s sebou a nakonec se rozlilo na pobřeží, tři čtvrtiny vesnice proměnilo v hřbitov přímo před zarudlýma, uplakanýma očima lidí, kteří přežili jen proto, že měli štěstí a včas se chytili větví mangovníku, když se přiřítila voda, a několik dní se křečovitě drželi v korunách stromů, dokud je nevysvobodili vojáci na člunech, když se smršť konečně přesunula k horám, vyčasilo se, mezi olověnými mraky znovu vysvitlo slunce, půda se začala zpevňovat a lidé, promočení do morku kostí, s tělem porostlým lišejníkem, který vypadal jako maličké korály, začali houfně přicházet do Villagarbosy, v náručí nesli děti, které přežily, za sebou táhli dobytek a hledali útulek v místech, kam je poslala vláda: v přízemí radnice, v atriu kostela, dokonce i ve škole se na nějakou dobu přestalo učit, aby se v budově mohli ubytovat tihle nešťastníci se všemi svými ranci, nářky a seznamy mrtvých a nezvěstných, mezi něž už započítali i Šamanku a její ďábelskou dceru, protože po smršti je nikdo znovu nespatřil. Až o mnoho týdnů později se jednou Mladá objevila v ulicích Villy, od hlavy až k patě v černém, měla černé punčochy a černé chlupy na nohou, černou blůzu s dlouhým rukávem, černou sukni a střevíce na podpatku a závoj připíchnutý jehlicemi k drdolu na temeni, do něhož si zapletla své dlouhé černé vlasy, a všichni na ten výjev hleděli jako u vytržení, nevěděli, jestli se mají bát, nebo smát, protože vypadala příšerně směšně, bylo vedro, že by se člověku zavařil mozek, a ta nána navlečená v černém nejspíš zešílela, vypadá tak srandovně, úplně jak ty maškary na každoročním karnevalovém průvodu ve Ville, co se jim vždycky chechtali, ale po pravdě řečeno se jí nikdo neodvažoval vysmívat do obličeje, protože o své nejdražší přišel v té době kdekdo, a když ji tak viděli, vystrojenou jako neblahou sudičku, jak se důstojně a zároveň unaveně vleče k tržnici, vytušili, že druhá Šamanka, matka, Stará, už není na světě, zmizela, možná ji pohřbila lavina bahna, které pohltilo polovinu zdejších obyvatel; ale spoustě lidí i takhle zlá smrt připadala pro ni stejně až moc dobrá, vždyť ta čarodějnice celý život hřešila a provozovala svatokupectví, a nikdo, dokonce ani ženské, co k ní chodily každý pátek, nesebral odvahu zeptat se truchlící Mladé, co bude s matčiným kšeftem, kdo teď bude léčit a zaříkávat, a muselo uplynout několik let, než se lidi vrátili k domu mezi poli cukrové třtiny, dlouhá léta trvalo, než se La Matosa znovu zalidnila a na kostech nebožáků zavalených kopcem znovu vyrostly chatrče a barabizny, většinou se sem stahovali přespolní, protože je přilákala stavba silnice procházející Villou, která měla spojit s přístavem a hlavním městem ložiska ropy, nově objevená na severu u Palogacha, kvůli pracím na silnici se tu vyrojily ubytovny a kantýny a časem bary, dupárny, bordely a hodinové hotýlky, kam chodili šoféři a chlapi od strojů a projíždějící obchodníci a nádeníci, aby na chvilku unikli ubíjející monotónnosti silnice vroubené cukrovou třtinou, těm kilometrům a kilometrům neprostupné třtiny, trávy a rákosí, co zarůstají půdu od krajnice asfaltky až po svahy hor na západě a na východě po strmé pobřeží moře, které tu je vždycky bouřlivé; všude keříky a keříky a nízké houští propletené popínavými plazivkami, které v období dešťů s odpornou rychlostí vyhánělo další a další odnože a hrozilo, že pohltí domy a obdělaná pole, a muži je museli držet zkrátka ostřím mačet, hrbili se v brázdách kolem silnice a na březích řeky, zaboření do horké půdy, příliš zabraní do práce nebo příliš pyšní na to, aby si všímali smutných pohledů, které na ně z dálky z polní cesty vrhala ta maškara v černém, co tu bloudila opuštěnými vesnickými končinami a mezi pozemky, na nichž pracovaly party nováčků, kluků právě zaměstnaných za žebrácký plat, všichni byli bezvousí, ohební jako lana, se svaly na pažích, na nohách i na břiše vyrýsovanými dřinou a žhavým sluncem a podvečerním běháním za hadrákem na vesnickém plácku a také bláznivým závoděním, kdo doběhne první k pumpě, kdo skočí první do řeky, kdo nejdřív najde minci hozenou z břehu do proudu, kdo nejdál doplivne, když spolu vysedávali na tlustém kmeni fíkovníku ohnutého nad řekou s vlažnou podvečerní vodou, hlaholili a smáli se, všichni stejně pohupovali vypracovanýma nohama, dotýkali se rameny, záda se jim blyštila jako vyleštěná vydělaná kůže; lesklá a tmavá jako zrnko tamarindu nebo krémová jako mléčný karamel, jako měkká dužina zralé sapodily. Jejich kůže barvy skořice, mahagonu s nádechem palisandru, mokrá svěží kůže připadala Šamance, která je šmírovala zpoza kmene o pár metrů dál, hladká, ale pevná, napjatá jako nakyslá dužina nedozrálých plodů, jakým se nedalo odolat, jaké měla nejraději, mlčky po nich prahla a sílu touhy soustředila do pronikavého paprsku svého černého pohledu, zatímco se ochromená žádostivostí schovávala v houští na mezích mezi pozemky, s nákupními taškami věčně přes rameno a s očima zvlhlýma krásou těch mladistvých těl, se zvednutým závojem, aby je lépe viděla, aby je lépe cítila, aby si pak mohla v představách vychutnat slanou vůni, kterou ti mladí samci šířili povětřím planiny a která se vznášela ve vánku měnícím se koncem roku v protivný vichr, co chřestí listím třtiny, trhá třásně ze slamáků, nadzvedává rohy červených kapesníků a pohání plameny ženoucí se po poli s třtinou, až se zaprášené, uvadlé prosincové rostliny promění v popel, na svátek Neviňátek už ten vítr začínal páchnout přiboudlinou, přiškvařeným karamelem, fičel pod neustále zataženým nebem cestou do cukrovaru kolem posledních těžkopádných kamionů naložených ohromnými otepmi zčernalé třtiny, a potom kluci konečně strčili mačety do pouzdra, ani je neutřeli, a pospíchali k silnici rychle rozházet peníze vydřené námahou zpocených, ztahaných, vyčerpaných těl, popíjeli zteplalé pivo, které stařičká lednice u Sarajuany nedokázala pořádně vychladit a svým drnčením chvílemi přehlušovala tum-pa tum-pa všudypřítomného rytmu cumbie, y lo primero que pensamos, ya cayó, seděli kolem plastového stolku, sabrosa chiquita, ya cayó, probírali události posledních týdnů a občas se shodli, že ji zahlédli, někdo ji dokonce přímo potkal někde na cestě, ačkoliv oni neříkali Mladá šamanka, ale prostě jen Šamanka, ve své mladické hlouposti si ji pletli se Starou šamankou a zároveň se strašidly z pověstí, které jim vyprávěly ženské ze vsi, když byli malí: příběhy o Plačce, ženě, která ve zlosti zabila všechny své děti a za trest musí navěky bloudit po zemi a oplakávat svůj hřích, začarovaná do podoby děsivé příšery s tlamou vzpurné muly a nohama chlupatého pavouka; nebo pověst o Holčičce v bílém, strašidlu, které se objevuje, když neposloucháš babičku, utíkáš v noci z domu a vyvádíš neplechy, to si tě Holčička v bílém najde, jde za tebou, a když to nejmíň čekáš, najednou na tebe zavolá jménem, a jakmile se otočíš, umřeš hrůzou, protože má místo obličeje umrlčí lebku, Šamanka je pro ně podobné strašidlo, jen mnohem zajímavější, protože je opravdová, bytost z masa a kostí, co chodí mezi stánky v tržnici ve Ville a zdraví trhovkyně, není jako ty obludy a přízraky a podobný nesmysly, kterýma je straší babičky a matky a tety, ty drbny pověrčivý toho taky navykládají, stejně akorát nechtějí, aby se člověk v noci potuloval venku a kdovíco vyváděl, no ne?, přitom to je bezva sranda, trajdat po nocích venku a dělat bordel, strašit ožraly a popichovat rajdy. Houby Šamanka, s tím ať na mě nechodí, shodli se všichni, ta holka potřebuje čuráka, nadhodil jeden z protřelejších, až mi ho Šamanka přeblafne, tak pěkně odspoda, říkal jiný a potěžkával si koule, a mezi vtípky, smíchem, krkáním, boucháním do stolu a řehotem podobným spíš řevu se vždycky našel nějaký vykuk, kterého napadlo, že se všemi pozemky a penězi, co prý má doma schované v truhlách, s těmi pytli nacpanými zlaťáky, zkrátka se vším tímhle bohatstvím že se Šamanka z třtinových polí může praštit přes kapsu a zaplatit si za to, co oni zadarmo poskytujou holkám ze vsi a občas taky nějaký ztracený bukvici, co si o to přece vyloženě říkala, no ne? Ale nikdo vlastně pořádně nevěděl, kdo se jako první odvážil, kdo sebral kuráž a vyrazil do tmy k čarodějnickému domu, dal si dobrý pozor, aby ho nikdo neviděl, když se zastavil u mříže přede dveřmi do kuchyně, a ty se najednou otevřely a v nich stála vysokánská, vychrtlá žena, v ruce jí cinkal svazek klíčů, dlaně bledé jako krab vykukovaly z černých rukávů hábitu, v němž jako by se vznášela tmou. Kuchyň matně osvětloval oheň v kamnech a bublající kotlík ji plnil kafrovými výpary, které se několik dní držely ve vlasech kluků, co se postupně osmělovali, z frajeřiny, kvůli adrenalinu, ze zvrhlosti nebo prostě proto, že byli nadržení, trousili se k domu a dohadovali podmínky se stínem, který je každý večer celý rozechvělý očekával ve dveřích, vyřídili to co nejrychleji a honem zas utíkali cestou necestou přes pole zpátky k silnici, do bezpečí k Sarajuaně, kde se peníze, co ti stín strčil do kapsy, když se konečně uvolil tě propustit, daly utratit za zteplalé pivo. Ani jsem se jí nemusel podívat do ksichtu, vychloubal se výrostek, na kterého zrovna došlo, každému, kdo byl ochotný ho poslouchat; vůbec nic nemusel dělat, jen snášet její ruce a nechat se lízat pusou taky podobnou stínu, která se vždycky jen na chvilku vynořila z drsné ušmudlané látky hozené přes hlavu, závoj se pokaždé jen trošku poodhrnul, jen co bylo nezbytně nutné, ale nikdy ji úplně neodhalil, za což jí byli vlastně vděční stejně jako za téměř úplné ticho, v němž se to všechno odehrávalo, bez vzdychů a sténání nebo rozptylování nějakým mluvením, jen tělo na tělo a trocha slin v mlhavé tmě kuchyně nebo na chodbách vyzdobených obrázky nahých žen, kterým někdo vyškrábal jejich papírové oči. A když se zvěsti o tom, že Šamanka za to platí, donesly až do Villy a ostatních osad na tomhle břehu řeky, začala proudit hotová procesí, vydávali se sem kluci i dospělí chlapi, hádali se, kdo půjde první, někdy si přišli jen zapařit, přijížděli na korbách pickupů s rádiem na plné pecky a basami piv, které podávali do kuchyňských dveří, zavírali se vevnitř a ven doléhala hudba a kravál divokých mejdanů k pohoršení sousedek, zejména těch několika málo slušných žen, co ještě ve vesnici zbývaly, tehdy už ji totiž úplně zaplavily cuchty a štětky přišlé bůhvíodkud, přilákané šustěním bankovek, které trousily na silnici cisterny s ropou, byly to samé lehké holky, zato těžce zmalované, co se za cenu jednoho piva nechávaly od chlapů při tanci osahávat, dokonce jim dovolovaly strkat jim tam prsty; většinou byly spíš při těle, pod rozbitými větráky vypadaly jako namazané sádlem a po šesti hodinách mejdanu už nevěděly, co je únavnější: jestli chlapovi, co si je vybral, hodinu kvedlat hůlkou, nebo se tvářit, že je opravdu zajímá, co jim vykládá; většinou už měly leccos za sebou, a pokud si pro ně nikdo nepřišel, tancovaly uprostřed parketu z udupané hlíny samy, opilé cumbiou a kořalkou, ztracené v oblbujícím rytmu tum-pa tum-pa; dívky předčasně zvadlé, bůhvíodkud vyrvané stejným větrem, co zamotával igeliťáky do cukrové třtiny; ženy unavené životem, ženy, které si najednou uvědomily, že už nemají sílu začínat s každým dalším mužem zase od nuly, a když jim někdo připomněl dávné iluze, jenom se rozřehtaly a vycenily zkažené zuby; právě tyhle přivandrovalé cuchty, popíchnuté zvědavostí, jak pořád poslouchaly klepy a pomluvy ženských z vesnice, které jim vykládaly při praní prádla dole u řeky nebo ve frontě na příděl dotovaného mléka, se jako jediné odvažovaly navštěvovat Šamanku v domě ztraceném mezi plantážemi, vždycky zabouchaly a čekaly, až ta potrhlice ve vdovském smutku vystrčí škvírou ve dveřích nos, a potom prosily, žadonily, aby jim pomohla, aby jim ukuchtila lektvary, o nichž bájí všechny ženské ve vsi, odvary, co chlapa připoutají, až poslouchá jako beránek, nebo ho zase navždycky odpudí, jiné zaženou každou vzpomínku, další zničí zárodky, co jim ti blbci nechali na památku, než ufrnkli se svými náklaďáky, a jiné, ještě silnější, prý dokážou obrnit srdce před pošetilými svody sebevraždy. A Šamanka se jim uvolila pomáhat, jenom jim, nikomu jinému, a kupodivu za to nechtěla ani floka, což se hodilo, protože většina holek od silnice jedla stěží jednou za den, a to ještě málo, a spousta z nich nevlastnila ani ten ručník, kterým si utíraly výměšky chlapů, co s nimi šukali, ale třeba to Šamanka dělala jenom proto, že holky od silnice se nestyděly nakráčet si to k ní s odhalenou tváří a s pyšně vystrčeným zadkem a volat na ni hlasy ochraptělými od kouře a ponocování: Šamanko, Šamaničko, otevři, no tak, nedělej fóry, už zase jsem v koncích, až Šamanka vykoukla ve svém černém hábitu a se závojem posazeným nakřivo, který takhle za denního světla v rozházené kuchyni s převrhnutým kotlíkem a špinavou podlahou pocákanou zaschlou krví nedokázal zakrýt podlitiny na napuchlých víčkách ani strupy na popraskaných rtech a v hustém obočí; jen jim se ta čarodějnice občas svěřovala s vlastním trápením, možná protože jí rozuměly, na vlastní kůži zažívaly, jak odporné můžou být mužské choutky, někdy si z ní dokonce tropily žerty a pošťuchovaly ji, aby se zasmála, aby zapomněla na rány, aby to ze sebe dostala, řekla pěkně nahlas jména těch hajzlů, co ji zmlátili, co se jí vloupali do domu a zpřevraceli tam všechno vzhůru nohama, protože měli absťák a chtěli prachy, poklad, co prý Šamanka schovává v domě, zlaťáky a ten prsten s diamantem velkým jako pěst, marně se Šamanka zapřísahala, že to není pravda, že žádný poklad neexistuje, že žije z výnosu z pozemků, co jí ještě zbývají, několika polí kolem domu, kde cukrovarnický syndikát pěstuje třtinu, vždyť se stačí rozhlídnout, jak tady živoří v pelechu plném krámů, plesnivých papírových krabic a odpadkových pytlů nacpaných papíry a hadry a palmovými motouzy a oloupanými kukuřičnými klasy a chuchvalci mastných vlasů a prachem a prázdnými krabicemi od mléka a plastovými lahvemi, všude jen podělaný odpadky, hromada bordelu, a ti násilníci po tom všem dupali a rozbíjeli to, jak se snažili otevřít dveře do pokoje v patře, do ložnice, která už léta, od matčiných dob, zůstávala pořád zavřená, jak se tam tehdy Stará zevnitř zabednila, když jednou v záchvatu šílenství přetahala všechen nábytek ve světnici ke dveřím z masivního dubu, takže teprve hmota a síla sedmi uniformovaných rukou zákona z Villagarbosy, včetně sto třiceti kil velitele Rigorita, dokázaly ty dveře rozrazit, a to stejného dne, kdy se na cukrovarnickém kanálu objevila pohupující se mrtvola nebohé Šamanky. Hotová hrůza, říkali lidi, protože když ji ti usmrkanci našli, tělo už bylo nadmuté, oči vylezlé z důlků a obličej tak ožraný od různé havěti, že to vypadalo, jako by se ta nebožačka bláznivá usmívala, prostě děs, zkurvený svinstvo, sakra, vždyť ona byla vlastně docela hodná a vždycky jim pomohla a nic za to nechtěla, peníze nebo tak, jenom trošku společnosti; proto se holky od silnice a pár dalších, co makaly v barech ve Ville, složily a vybraly něco peněz, aby chudince Šamance dopřály důstojný pohřeb a uložily její zahnívající mrtvolu do země, jenže ty kreténi z úřadu ve Ville, ať si všichni vyserou voko, nelidové, odmítli ženským tělo vydat, předně proto, že je to předmět doličný a ohledání ještě neskončilo, a potom proto, že nemají žádné papíry, kterými by dosvědčily příbuzenský vztah s obětí, tudíž na tělo nemají nárok, sráči debilní: co za papíry by jim asi tak mohly ukázat, když nikdo ve vsi ani neví, jak se ta ďáblova dcera vlastně jmenovala; vždyť jim ani sama nikdy nechtěla říct své skutečné jméno: že prý žádné nemá, že ji matka volala jenom lusknutím nebo na ni křičela káčo, huso, holka zatracená, měla jsem tě zabít, když ses mi narodila, říkala jí, utopit tě v řece, zatracená Stará, zpropadená mrcha, ale když se to tak vezme, vlastně měla důvodů dost, aby se takhle zabednila před světem, vzhledem k tomu, co jí udělali ty sráči; chudák Šamanka, chudinka potrhlá, kéž by aspoň chytili toho hajzla nebo ty hajzly, co jí podřízli krk.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Období hurikánů.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.