POSLEDNÍ STANICE HAMBURK

Martin Vopěnka

Copyright © Martin Vopěnka, 2021

ISBN 978-80-242-7757-8

1.

Když jsem se na sídliště v sedmdesátých letech

s rodiči přistěhoval, byl jsem už zvyklý,

že několik měsíců v roce nemám mámu.

Něco jako by tu umřelo, napadlo mne a zůstal jsem stát na betonovém prahu panelového domu. Když jsme se na sídliště na počátku sedmdesátých let s rodiči přistěhovali, začínal hned za prahem ještě neupravený terén rozrytý těžkými stroji, pokrytý zbytky stavebního materiálu, hromadami železa a dřeva. Po deštích se v prohlubních tvořily hluboké louže.

Teď sem vrhal stín lipový lesík. Celé prostranství vnitrobloku tvořeného čtyřmi dlouhými panelovými domy zarůstalo vzrostlými stromy. A nikde žádné hlasy.

Ano, něco tu umřelo. Dětství nás všech. Byly nás desítky, nejčastěji ve věku od osmi do dvanácti; mladší nás nezajímali a starším jsme se vyhýbali.

Dospěli jsme. Odstěhovali jsme se jinam – až na několik zoufalců, kteří se nezmohli na nic lepšího než na panelový byt po rodičích. I takové jsem tu zaznamenal podle jmenovek na zvoncích: Edvin Pavelec mladší, Pavel Dvořáček... Až mne zamrazilo.

Něco tu umřelo navždy. A měřítkem byly stromy.

Lípy ve vnitrobloku vzrostly tak, že tráva kolem jejich kmenů ustoupila hlíně. Sahaly vysoko nad druhé patro, kde jsem kdysi bydlel. A stejně tak břízy na druhé straně domu. Jenomže na výsadbu tam tehdy nezbyly peníze, a tak pruh zeleně mezi silnicí a domem zaplácly jen ty břízy. Východní strana zůstala navždy méněcennou. Ani čtyřicet vegetačních období nedokázalo zacelit prvotní křivdu.

Já však stál na západní straně, náhle zaskočený sám sebou: Tak jsem se přece jen odhodlal? Párkrát mne v posledních letech napadlo zajet se na sídliště podívat. Ale proč právě ten den jsem se opravdu ocitl u paty paneláku svého dětství? Ještě jsem to nechtěl vědět. Místo toho jsem konečně vykročil do zeleného vnitrobloku – s pocitem, jako bych se vzdával pevniny a jejích jistot. Nikde nikdo, jen já samotný, vydaný napospas… umírání. Ne náhlému, ne viditelnému, ale pozvolnému, jež je vlastně pořád s námi. Na rozcestí za lipami mne zaskočila další změna: Namísto oválného bazénku, vykachlíkovaného do mozaiky, jen trávník. Bazénkem, velkoryse naplánovaným socialistickými staviteli, nikdy neproudila voda. Přesto jsme si v něm hráli, drželi jsme v něm malé kluky a strašili je, že když vyskočí ven, jejich rodiče zmizí.

Co jen přimělo současné architekty věnovat jeho zahlazení tolik práce? Mohli jej nechat jednoduše chátrat – pro oči nás pamětníků – a ne nám ho úplně sebrat.

A co teprve hlavní hřiště – betonový plac, na kterém jsme hrávali fotbal nebo hokej s tenisákem. Nezůstaly ani dva volejbalové kurty, kde jsme s prkýnky zkoušeli tenis. Jen tráva, všude tráva. A stromy. A vzadu jedno nové hřiště: oplocené, s pružným povrchem za peníze Evropské unie. Jenomže prázdné. Ubohý zelenkavý povrch bez dětských podrážek, nadávek a faulů.

Když jsem se na sídliště v sedmdesátých letech s rodiči přistěhoval, byl jsem už zvyklý, že několik měsíců v roce nemám mámu. Dalších několik měsíců sice máma doma byla, ale roli mámy nehrála. Po zbytek roku, když konečně chtěla a mohla být mámou, jsem jí vracel všechnu nahromaděnou bolest. Byl jsem vzdorovitý a chladný, odsekával jsem jí a bránil se, když se mne chtěla dotknout.

Pak mne jednoho rána vyprovodila ke dveřím podivně netrpělivým pohledem. Už týden se to s ní zhoršovalo a všiml jsem si, že se v ní nahromadila jakási vzpurnost. Něco jsem jí vyčetl a ona odpověděla: „Jdi do školy, Marku, jdi. Nestarej se o mě.“

Když jsem pak přišel domů, máma tam už nebyla. Ani se nevrátila. Podle táty si spletla prášky; omylem se otrávila, a já se s jeho vysvětlením spokojil a víc se neptal, přestože jsem věděl – díky přirozené moudrosti, již dospělí u dětí podceňují, mi bylo všechno jasné. Nad tehdejší naštvanou lítostí dávno převládl pocit nezvratnosti. Mohlo se to stát jen jednou a už nikdy se to nestane jinak.

Chodil jsem potom na dvůr ještě častěji – vybíhal jsem tam, sotva jsem přišel ze školy; nechtělo se mi být doma s vážným a až přehnaně starostlivým tátou. Prostor mezi čtyřmi paneláky, zabydlený partami kluků, se stal mým skutečným domovem, mým útočištěm.

Když mi tohle došlo, zároveň jsem si uvědomil, co mne přimělo vydat se zpátky v čase a nahlédnout do propasti svého dětství. Osamělost. Někdy je člověk sám, i když má manželku a dceru. Je nesnadné si to přiznat, a ještě nesnadnější tomu uvěřit. Trvá to roky a často celý život. Tak proto jsem se vrátil. Zůstal jsem sám na svůj osud.

2.

Nikdy nebyla vysloveně krásná,

zato byla hodná.

Později jsem si často kladl otázku, proč se mi ten sen zdál zrovna následující noci. Sen, který vše změnil. Nebo přinejmenším stál na počátku té změny. Cestou zpátky z kobyliského sídliště mého dětství do vilové čtvrti mé zralosti jsem o ní ještě neměl tušení, i když: co bych za nějakou dal… Nezdálo se však, že jsem v předchozích hodinách našel, co jsem hledal. A co vlastně? Nebo koho? Toho kluka? Chtěl jsem si ověřit, že s ním mám něco společného? Že jsem stále on, jen v jiném, stárnoucím těle? Jenomže ve skutečnosti mne s ním spojovala jen paměť. Pamatoval jsem si jeho myšlenky, strachy, touhy… Ale to bylo všechno. Vilu, kde jsem s Romanou bydlel, jsem nechal postavit na místě zahradního domku – na pozemku, který náš současný soused rozdělil na dva. Zakládal jsem si na jejím elegantním stylu, který jí vtiskl architekt doporučený kamarádem. Po posledním nárůstu cen se její hodnota vyšplhala přes třicet milionů. Mohla tedy být zhmotněním mého úspěchu; vydělal jsem na ni svým podnikáním, svou hlavou. Jenomže v postkomunistické zemi byl podnikatel pořád ještě vnímaný tak trochu jako zloděj. Rozhodně se nemohl těšit společenskému uznání, jaké měl průměrný lékař, vysokoškolský učitel živořící s mizerným platem nebo sportovec. Dokonce ani nezanedbatelné částky posílané na dobročinnost to nemohly změnit. Naopak: taková aktivita vzbuzovala podezření, že dotyčný má nějak moc peněz a vydělal je nejspíš příliš lehce, když se jich může tak snadno zbavit.

Na druhou stranu: valné mínění o hodnotě svého podnikání jsem neměl ani já sám. Obchodování s cennými papíry, jejichž hodnota byla založená na víře ve světovou ekonomiku a na tištění nových peněz, překupování komodit, které ještě ani nebyly vytěžené… a v poslední době kryptoměny – bitcoin. Virtuální svět nevytvářející žádné skutečné hodnoty. Popravdě, byl jsem tím znechucený odjakživa, a v osmadvaceti jsem s tím chtěl poprvé seknout. Tehdy jsem se živil na marginální pražské burze tou nejubožejší strategií: Burza byla tak malá a některé akcie se obchodovaly tak málo, že stačily mé dva miliony, abych vytvořil dojem zvýšené poptávky, poslal nějakou takovou akcii nahoru, strhl s sebou pár hlupáků a na závěr dne jim vše se ziskem prodal. K prozření mne přivedlo až přebývání na náhorních pláních Bolívie. Jakási všeobjímající láska se tam hrnula do plic s každým nádechem řídkého vzduchu; v jednu chvíli mne to přinutilo kleknout si a brečet – všechna nahromaděná bolest šla konečně ven skrze vzlykot. Ve vyprahlém jílu jsem narážel na střepy staré keramiky a zrála ve mně touha skoncovat s virtuálním světem cenných papírů a věnovat se něčemu hmotnému, reálnému a nejlépe i prospěšnému. Dokonce jsem se po návratu zapsal na studium historie. Ale bylo už pozdě. Akademická cesta se ukázala být příliš zdlouhavá pro někoho, kdo se hned po škole postavil na vlastní nohy. Nedokázal jsem se sladit s pomalým tempem a zatuchlým vzduchem univerzitních chodeb, s malostí přednášejících a nezralostí kolegů studentů; nebyl jsem úplně mladý. Nevtáhlo mne to. Přesto bych nejspíš dostudoval, kdyby nepřišla nemoc.

*

Vila, do které jsem teď směřoval, stála na Praze 5. Chtěl jsem tam být co nejrychleji, přestože jsem neměl důvod. Jenomže provoz zhoustl a asi zavřeli vjezd do tunelu. Byl pátek odpoledne. Uvízl jsem v koloně na křižovatce poblíž nemocnice Bulovka, kde hrdinní výsadkáři spáchali nejodvážnější čin našich nehrdinských dějin: atentát na Heydricha. Teprve nedávno jsem se dočetl, že lidé z nedaleké tramvaje, samozřejmě Češi, běželi říšského protektora zachraňovat.

Kdysi tudy jezdila tramvaj číslo tři a autobus sto třicet šest – jím jsem se jako student dopravoval do vzdáleného gymnázia. Přestože na začátku osmdesátých let nejezdilo zdaleka tolik aut jako dnes, stávalo se, že jsem uvázl v nekonečné koloně v Argentinské ulici a do výuky přišel i o hodinu později, stejně jako mnozí další. Třídní profesorka, přesvědčená komunistka, tyhle situace nesnášela: omluvit nás musela, avšak katastrofální stav dopravy vrhal nedobré světlo na socialistické zřízení, ve které věřila. A tak byla nelogicky naštvaná na nás. To my jsme jí kazili obraz.

Trvalo čtyřicet minut, než jsem se dostal do tunelu, ale pak jsem za dalších patnáct projížděl ulicemi vilové čtvrti a vzdaloval se od rušné Plzeňské třídy. Na klidu mi to však nepřidalo, spíš naopak: narůstalo ve mně napětí, které se proměnilo ve zlost, když jsem parkoval v garáži vedle Romanina golfu. Úplně se mi nedařilo si sám sebe vážit. Ale jestli měl někdo docenit, co jsem dokázal a jaký jsem, byla to ona. Žili jsme si díky mně dobře a tohle bylo skvělé bydlení. Francouzská okna směřovala do zadní zahrady – šikovně navržené jako uzavřený prostor klidu. Pro svou rodinu jsem toho neudělal málo, utvrzoval jsem se během parkování. A nakonec si ani nezašukám? Kdejaký ubožák sotva vycházející s mizerným příjmem, nebo dokonce závislý na platu své ženy, na tom byl lépe. Protože když se vrátil ze svého špatně placeného zaměstnání někde ve fabrice, ve škole nebo státní správě, měl jistotu, že ulehne vedle své manželky.

Začalo to před osmi lety. Změnila se. Stěžovala si na špatný spánek. Nikdy nebyla vysloveně krásná, zato byla hodná, pečující a laskavá. Laskavost byla pro její vzhled klíčová. Bez ní se pro mne pohled do její tváře stával bolestným zklamáním. Její obličej zrcadlil můj život, který nikam nesměřoval. Tohle má být všechno? ptal jsem se s úzkostí. O tomhle jsem snil?

Mezitím si naše dospělá dcera našla přítele a zůstali jsme v domě sami. Mohlo by se zdát, že je to úžasná příležitost hledat k sobě znovu cestu. Avšak Romana jako by se ještě víc uzavřela. Pro mne se tolik nezměnilo – ty dvě v posledních letech vytvořily zvláštní spojenectví; tandem, do kterého jsem nepatřil.

Vysoukal jsem se tedy ze svého subaru – opatrně, abych dveřmi neškrábnul její golf – a vyšel po několika schodech do haly. Romana byla doma. Seděla v obýváku a četla si knížku – určitě milostný příběh – to mne rozčilovalo ze všeho nejvíc, že hltá románky o lásce a o problémech ve vztazích, ale nijak to neaplikuje na nás. A přitom bychom mohli – klidně hned – byli jsme v celém domě sami.

„Byl jsem se podívat na sídliště v Kobylisích,“ spustil jsem místo pozdravu. „Tam, co jsem bydlel s rodiči.“

Nezbylo jí než zvednout hlavu: „Já vím. Vím, že jsi tam bydlel. Přece jsme odtamtud vezli tvýho tátu.“

Aha, takže ona ví, pomyslel jsem si. Tohle uměla přímo mistrovsky: vyhnout se podstatě a udělat z mého sdělení banalitu. „To už je ale víc než pět let,“ pokusil jsem se ji přimět, aby na mé dnešní cestě viděla něco nevšedního.

„A kvůli rodičům jsem tam nejel. Dokonce ani kvůli mámě ne.“

„Člověk se někdy vrací,“ konstatovala dost obecně na to, aby nezbyl žádný prostor pro vysvětlování mých osobních důvodů.

Možná taková byla vždy, jen jsem si toho nevšiml. Ne, nemohl jsem ji vidět jinak než jako dobrého člověka – vždyť o mne po operaci pečovala jako o dítě. Bez ní bych už nejspíš nežil. Ale když jsem ji tehdy ve slabé chvilce chytil za ruku a zeptal se: „Myslíš, že když umřu, tak se spolu jednou zase setkáme?“, odpověděla mi v podobném duchu jako dnes: „Někdo má představu, že se lidi po smrti shledají.“

Nemělo to cenu. Otočil jsem se a nespokojeně vyšel nahoru do svého pokoje, odkud jsem se připojoval na burzy kryptoměn; svým způsobem to byla pro obchodníka s cennými papíry degradace, protože na tomhle obchodování nebylo nic složitého a mohl by to dělat kdokoliv. Jenomže velký gradient vývoje hodnoty bitcoinu, jeho prudký a hlavně neustálý pohyb nahoru i dolů dával téměř neomezené možnosti. Už osm let jsem tu také usínal na devadesát centimetrů široké posteli, která vznikla rozpůlením naší původní manželské. Druhou půlku ovšem Romana nevyužila; dala ji Blance, která tehdy právě vyrostla ze své malé. Romana si koupila zdravotní, která měla mírnit její bolesti hlavy.

Odhrnul jsem lehký závěs a hleděl do zahrady. Ale napětí ze mne nevyprchalo. V hlavě se mi promítlo několik obrazů ze ztichlého sídlištního dvora a napadlo mne podívat se na své fotografie z doby, kdy jsem tam bydlel. Chvíli mi trvalo, než jsem staré album našel, a když jsem jím pak listoval, nenacházel jsem mnoho společného s nepříliš šťastným klukem krčícím se na třídní fotografii úplně na kraji druhé řady. Nicotně ovšem vypadali všichni žáci, dokonce záludný Černák, který přitom dokázal budit tolik strachu. Měl přirozenou schopnost vytvářet kolem sebe skupinku nohsledů, které zahrnoval přízní, zatímco ostatní terorizoval. Když se mu zdálo, že na něj někdo křivě pohlédl, neváhal si na něj počkat na záchodě a zmlátit ho do krve, zatímco jeho pomocníci hlídali dveře. Já s ním jakž takž vycházel, což byl při mém skvělém a jeho strašném prospěchu, při mé pověsti třídního vzorňáka a jeho pověsti třídního sígra skoro zázrak. Jeho vztah vůči mně byl podivně obojaký: obdivoval mne i nenáviděl. Často vynášel do nebe mé sportovní schopnosti, i v tom však byl nevyzpytatelný. Když jsme jednou hráli na školním hřišti tenis, mrštil po mně raketou se slovy: „Honíš mě tu jak psa!“ Rozhodně byl důvodem, proč jsem chodil mnohem radši na dvůr než do školy. Avšak při pomyšlení na to, jaké peklo udělal ze školy jiným klukům, vyvázl jsem ještě dobře. Pokud jsme spolu zápasili, tak jen sportovně. Nikdy mne nezmlátil.

Na staré školní fotografii ani nevypadal zdatně; kroutil se na ní podobně jako já a jeho obličej, tehdy tak obávaný, se pitvořil v nepovedeném úsměvu – jako by ho oslňovalo slunce. Znechuceně jsem album zaklapl. O tom, co jsem tehdy prožíval, fotka neříkala nic. Vydal jsem se zpátky do obýváku, odhodlaný vyprovokovat konflikt.

„Myslíš, že si žijeme dobře?“ vypálil jsem rovnou.

Bylo vidět, jak se u knížky přikrčila; schoulila se do sebe a jen nerada od ní zvedla oči: „Už zase začínáš? Nestačí ti, že všechno dopadlo tak, jak dopadlo?“

Tím myslela mou nemoc. To byla její hlavní zbraň: při každém projevu nespokojenosti mi připomínala, že už jsem tady nemusel být, a tím pádem ani Blanka – narodila se nám až pak. A že bych tedy měl být vděčný.

„Ale nemyslíš, že bychom mohli žít líp? – myslím my dva spolu.“

Pohlédla mi do očí. Dokonce si posunula brýle, což znamenalo, že se pro tuto chvíli vzdává čtení. „Pořád jsi nespokojený? To je mi líto. Já ke štěstí víc nepotřebuju.“

„Už se spolu skoro nemilujeme. Kdysi jsi tvrdila, že spát odděleně neznamená konec milování.“

Navíc o sebe moc nedbala. Pleť v obličeji jí povadla a odrostlé kořínky vlasů barvily nepovedený přeliv do šeda. Což by samo o sobě nevadilo, kdyby její tvář i nadále prozařoval vlídný úsměv.

„Vždycky skončíš u tohohle,“ odpověděla zklamaně. „To je to jediné, o co ti jde.“

„Jak, jediné? To přece neznamená, že by nic jiného nemělo cenu. Vztah mezi mužem a ženou prostě má tenhle základ. Říká se přece: jedno tělo, jedna duše. Funguje to tak odpradávna.“

„Já vím, že to tvrdíš. Vždycky si vybereš, co se ti hodí,“ podívala se na mne vyčítavě.

Na to nebylo co říct. Zatímco se na mne dívala, nemyslela na nic jiného, než že až odejdu, bude si zase číst. Otočil jsem se tedy a odcházel. A v té chvíli prohodila něco, na co jsem si později ještě mnohokrát vzpomněl. Nebylo jasné, jestli chce, abych to slyšel, anebo mluví jen pro sebe:

„Vždyť já po ničem nepátrám. No tak si to nějak vyřeš.“

Běželo mi to pak hned večer hlavou. Samozřejmě že jsem si to nějak řešil. S holkama za peníze. Občas. A nijak zvlášť jsem si to neužíval – kvůli výčitkám a obavám, že se na můj čas strávený za dveřmi erotických privátů přijde. Přitom některé ty holky nebyly hloupé. Některé dokonce projevovaly cit, a jestli rozkoš jen předstíraly, tak dokonale. Takové jsem při další návštěvě v privátu už nenacházel – asi musely skončit, když zjistily, že ze sebe dávají příliš. Stejně jsem vždycky spěchal – i od nich. Bral jsem to jako čas, kdy jsem se ocitl mimo řečiště svého života, a jen doufal, že mi mezitím Romana nezkusí volat. Když náhodou zavolala, nevěděl jsem pak, co říct. Jako lhář jsem byl naprosto beznadějný případ.

A tak příslib toho, že by moje zálety nevadily; že bych se mohl oddávat placené rozkoši bez výčitek, rozproudil mou fantazii. Vzrušil jsem se, a tím víc si přál, aby Romana přišla. Vlastně jsem o ni pořád ještě stál. Před usnutím jsem pak měl chvíli pocit, že za dveřmi slyším kroky jejích bosých nohou. Na okamžik jsem podlehl iluzi, že se dveře otevřou a ona vklouzne dovnitř a… Bylo to však jen zdání. Zlost, která ve mně odpoledne narůstala, ustoupila sebelítosti. Cítil jsem se opuštěný. Myslel jsem na toho kluka, kterým jsem kdysi byl a kterému se máma tak často ztrácela, až nakonec nepochopitelně odešla. Jenomže ačkoliv jsem si vzpomínal, jak mu bylo, když usínal, sebelítost v těch vzpomínkách chyběla.

Trochu jsem se před ním zastyděl a s tím jsem usnul.

A zdál se mi sen, který vše změnil.

3.

Opravdu mne začalo zajímat, jak bych se cítil

na sklonku života s vědomím, že jsem spáchal

dokonalou vraždu.

Bytostně jsem si uvědomoval, kde jsem, přestože prostředí bylo neutrální. Nacházel jsem se vně a zároveň uvnitř jednoho z pavilonů psychiatrické léčebny, kam se máma tak často vracela. Při pohledu z vnějšku měl pavilon úplně zčernalou omítku, která zrcadlila celkovou ponurost místa. Do té však tohle území upadlo až v padesátých, šedesátých, sedmdesátých letech. Naopak na začátku století, kdy léčebnu stavěli, to musela být budova světové úrovně, s velkými okny a širokými chodbami, plná světla a často zalitá sluncem. Mezitím ji však přerostly a zastínily stromy. Vzrostlé stromy opět jako nositelé smutku.

Pavilon, léčebna ani park však ve snu nehrály roli. Klidně se mohl odehrát jinde. Jeho podstatou totiž bylo, že jsem někoho zabil. A dokonce ani nešlo o to, kdy, kde, jak a koho. Tohle byl stav po. Stav vědomí, že jsem na věky věků poznamenaný vraždou. Až hrůzně věrohodný stav mysli, která ví, že už nikdy nebude žít v klidu. Protože už navždy bude mít ve své minulosti něco, na co by se mohlo přijít. Stal jsem se navěky psancem. Záblesk něčeho podobného jsem zakusil, když jsem něco provedl ve škole – třeba jsem o přestávce v křídové bitce trefil do oka spolužačku. Nevěděla, kdo to byl, a nikdo si nevšiml, že já. Přesto jsem do konce vyšetřování trnul hrůzou.

Tehdy bych jen dostal poznámku a ztratil pověst vzorného žáka. Zato v situaci ze snu bych ztratil celý svůj budoucí život. Můj život tak, jak jsem ho žil, by skončil. Totiž… on stejně skončil. Pocit z toho snu byl jasný: Už nikdy si nebudu jistý – ať při nákupu, při oslavě, při sportu… můj zločin bude vždycky se mnou. A také vědomí, že tam někde, za obzorem, neznámo kde, se mi snaží přijít na stopu celý tým vyšetřovatelů.

A co bylo nejhorší: to psanectví v sobě neslo něco svůdného. Něco nutkavého. A ta nutkavost zůstala se mnou. Probudil jsem se právě v takovém rozpoložení. Skutečnost, že to byl jen sen a že jsem ve skutečnosti nikoho nezavraždil a budu tedy muset dál žít svůj nepříliš uspokojivý život, mi přinášela dokonce zklamání.

Ležel jsem na posteli a oddaloval vstávání. Až vstanu, sen mne opustí a začnu žít realitu. A tak jsem se nehýbal. Zatím.

Nakonec jsem vstát musel. Nebyl jsem z těch, kteří dokážou prolenošit dopoledne. Byla sobota, a tak Romana nešla do práce. Obvykle už touto dobou seděla v kanceláři městského úřadu a já zapínal počítače. Dnes jsem ji slyšel dole. Šel jsem se vysprchovat; zavěsil jsem hlavici nahoru a nechal po sobě vodu dlouho stékat. Ještě pořád byl pocit psanectví se mnou.

Když jsem přišel dolů, Romana chystala snídani. Skoro jsem ji nevnímal; tím pádem jsem v sobě ani nemusel dusit hořká slova kvůli další noci, kdy za mnou nepřišla. Zřejmě ji to vůbec nenapadlo, a na tom, že spolu trávíme ráno v netečnosti, ač jsme sami v našem domě, který skýtá tolik míst k vášnivému milování, neshledávala nic nepatřičného. Včerejší nátlak mi zřejmě odpustila, nebo na něj dokonce zapomněla. Anebo, ještě hůř, mu nepřikládala žádný význam.

„Ano, dám si čaj, děkuji,“ kývl jsem a vrátil se k přemýšlení o důležitějších věcech. Dokázal bych naplánovat dokonalý zločin? Obvyklými vrahy byli psychopati, žárlivci, primitivové, lupiči… lidé jednající bez rozmyslu. Ale pokusil se někdy někdo jako já spáchat zločin, který by neměl důvod? Zločin bez motivu? Protože jediným mým motivem by bylo spáchat vraždu a nebýt nikdy dopaden. Jak by se mi asi umíralo? Jak by mi bylo v úplně posledních chvílích, kdy už by bylo jasné, že mne nedostihnou? Odnesl bych si své tajemství do hrobu? Nestalo by se pro mne neúnosným? Co když druhou stranou onoho nutkání je nepřiznaná touha být dopaden? Touha být potrestán za všechno špatné; za jakousi vrozenou vinu; v Bibli se tomu říká prvotní hřích a neseme si ho od narození. Možná bych to na sebe před smrtí řekl. Avšak uvědomil jsem si, že všichni ti nacističtí zločinci, kteří se dostávají k soudům až teď, do poslední chvíle zarputile zapírají. Nic jako svědomí neexistuje, když je člověk dostatečně špatný. Svědomí je výsadou dobrých a vlastně je v něm už obsaženo odpuštění.

Opravdu mne začalo zajímat, jak bych se cítil na sklonku života s vědomím, že jsem spáchal dokonalou vraždu; že jsem usmrtil někoho nevinného, někoho, kdo se mnou neměl nic společného. Až bych umíral, připomínalo by to skok do řeky na útěku před psy: jakmile bych se ocitl ve vzduchu, měl bych vyhráno. Anebo by právě to byl okamžik, kdy bych prohlédl, že jsem navždy zatracený? Nedalo by se to odčinit ani vzít zpátky.

Záleželo by také na tom, koho bych zabil. Dokázal bych zavraždit dítě? Jen jsem na to u snídaně pomyslel, otřásl jsem se odporem. Už jenom ta představa: nevinné dítě mající život před sebou, milující rodiče… Ne, nemohl bych zabít dítě ani matku. První, o kom bych snad mohl uvažovat, by byl otec. Ale proč? Je tolik starších, neužitečných, protivných, zapšklých lidí – zvlášť tady v Čechách. Nemohl jsem si najít lepší místo pro zabití někoho, kdo nesnáší radost a úspěch a přetéká žlučí, když se kolem něj mihne mládí. Takovou vraždu jsem si přinejmenším v hlavě dokázal představit. A tak jsem se k ní vrátil.

4.

Ve dvaceti devíti si pořád ještě myslíte,

že jste nesmrtelní.

Nevinnost. A temná složka v nás, která ji chce pošpinit, ztýrat, zničit. Co když máte psa, který je vám zcela oddán? Očima sleduje každý váš pohyb, netouží po ničem jiném než se zavděčit, udělal by cokoliv pro sebemenší projev vaší přízně. A vy mu právě kvůli té nevinnosti ublížíte. Je jí totiž na vás příliš.

Velikým oknem jsem pozoroval vlhkou trávu na zahradě, celé to zákoutí představující mnou vytvořený prostor klidu. Byl konec září a padla rosa. Šípky přezrály, aniž je kdo sklidil, v křoví se mihl pták. Když jsme tenhle dům postavili, bylo Blance sedm. Vodila si sem kamarádky, hrál jsem si s ní na schovávanou mezi keři… Pak ale dospěla a přilnula k Romaně. Doufal jsem v další děti, ale Romanu to nelákalo. A jednou z ní vypadl smutně realistický důvod: „A co tvoje zdraví? Co kdyby se to vrátilo? Uvažoval jsi o tom? Buď šťastný, že to dopadlo takhle, a máme dokonce dceru. Pochop, že bych nechtěla zůstat sama se dvěma dětmi.“

Úvaha, které nebylo co vytknout. A tak jsem teď seděl sám u okna pokoje, který měl být původně jen pracovnou, a vyhlížel do ztichlé zahrady, ze které se už neměly ozývat hlasy dětí. Možná prý časem, až se staneme babičkou a dědečkem. Mám být trpělivý.

Nevinnost. Ve vnitrobloku paneláku, kde jsem s rodiči bydlel, jsem si vyhlédl malého kluka. Takový beránek s plavými vlásky. Strach, který jsem dokázal vyvolat v jeho dětské tváři, mne fascinoval. Podařilo se mi nakukat mu, že mám za domem schované vlky. Když budu chtít, sežerou ho. Ano, lákalo mne děsit ho, dokonce jsem spěchal ven, když jsem z oken kuchyně uviděl, že si tam hraje. „Ty jsi zase tady? Zapomněl jsi na moje vlky?“

„Tak já už musím domů,“ zvedal se od báboviček a utíkal po asfaltovém chodníku na ještě baculatých nožičkách; vlastně je s podivem, že ho rodiče pouštěli na písek samotného – mohly mu být čtyři.

Podobnou zvrácenou potřebu jsem pak pocítil už jen jednou. Neviňátkem, které jsem zatoužil strašit, bylo v tomto případě kotě holky, se kterou jsem v devatenácti chodil. Bylo to takové chození nechození, nekonečné dobývání bez výsledku. Nejspíš právě frustrace z věčného dohadování, kterou část oděvu si ještě bude ochotna svléknout, mne vyprovokovala ke krutostem – páchal jsem je v okamžicích, kdy se vzdálila a zůstali jsme s kocourkem sami. Dokonce jsem byl svým chováním natolik zaskočený, že jsem si nebyl jistý, jestli mám mít děti. Co kdybych k nim pocítil něco podobného?

Nakonec si myslím, že příčina byla přesně opačná: příliš mnoho soucitu, který jsem tehdy ještě neunesl. A i kdyby tomu tak nebylo, všechno změnila nemoc. Ve dvaceti devíti si pořád ještě myslíte, že jste nesmrtelní. Nedovedete si představit, že by přišlo něco takového; že by vám život vystavil stopku. Nejprve si to ani nepřipouštíte – hledáte snadná řešení, čekáte od doktorů přesný plán a harmonogram uzdravení. Místo toho přicházejí mnohoznačné, nic neříkající věty a vám teprve dojde, že se hraje o váš život, ve který lékaři nejspíš ani nevěří. Propojí se vám to se soucitnými pohledy známých a začnete se cítit odepsaně. Pocítil jsem tehdy ukrutnou křivdu. Proč se tohle stalo zrovna mně? Až pak, v další fázi, přišel vzdor: Tak takhle ne! rozhodl jsem se. Ještě nehodlám končit!

V potřebě stát se psancem, která ve mně zůstala od nočního snění, nebyla naštěstí ani v nejmenším obsažena potřeba někoho týrat. Nešlo ani o samotný zločin, šlo o stav mysli, který by nastal potom. V něm jsem se od rána ještě nacházel. Jako bych se právě probudil. Jako bych byl stále ještě ve snu.

V podvečer jsem měl sraz s Pavlem – spolužákem z ekonomky. Já ve svém manželství nebyl kdovíjak šťastný, ale to jeho bylo přímo katastrofa. Vlastně se pořád rozváděli nerozváděli, obviňovali a navzájem trápili, jako by jim vyhovoval stav permanentního utrpení. Přitom neměli děti. Pro ni už bylo pozdě, ale on by ještě mohl.

Vyrazil jsem z domu pěšky dolů na tramvaj a myslel na to, jaké stížnosti uslyším dnes a co si zase udělali.

V metru pak proti mně seděla mírně obézní žena. Přeliv a střih vlasů nedopadl dobře. Pod černým pláštěm se modraly taneční šaty, nepatřičně mladistvé, taneční boty si nesla v tašce. Ale ano, navzdory věku se chtěla bavit. Tak tu ne, pomyslel jsem si. Té dá život ještě šanci. Když se na další stanici zvedla, zavadila taškou o důchodce sedícího vedle. Šedivý muž s nemoderní kšiltovkou na hlavě se na ni zlostně podíval: „Nejste tady sama, dámo!“ A potom pro sebe utrousil něco ošklivého. Zaslechl jsem slovo „píča“. Byla v tom zloba za to, že si dovolila chtít se bavit. Takže on, pomyslel jsem si. Někdo takový. Nikomu nebude chybět, a možná že svět bez něj bude lepší. Ale jak postupovat? Neměl jsem žádné zkušenosti s plánováním vraždy. Sledovat ho? Jenomže pozor: od první chvíle bych se musel vyvarovat čehokoliv, čím bych mohl zanechat stopu. Musel bych si klást otázku, jestli nejsem nápadný a kdo všechno mne může vidět. Aby si mne ani v budoucnu s jeho smrtí nemohli spojit. Nesmí zůstat jediné pojítko. Sledovat bych ho ale mohl. Nasednout do stejné tramvaje, vystoupit ve stejné předměstské čtvrti, jít za ním až do místa, kde bydlí, a až vejde do domu, bez zastavení pokračovat v cestě… Pokud ovšem nebydlí na nějakém nepravděpodobném, osamělém místě. Mezitím se už postavil. Chystal se vystoupit na Karlově náměstí. Ne, nevydal jsem se za ním – dnes ještě ne. Jen jsem si to představoval. Představy se v mé hlavě rozběhly nekontrolovatelně, ale až znepokojivě střízlivě. Vystoupil jsem na Můstku. U vstupu uprostřed Václaváku čekal Pavel.

5.

„A proč si teda někoho nenajdeš?“

Václavské náměstí pamatovalo i horší časy. Doby, kdy se to tu hemžilo pasáky a dealery drog všech možných národností a kdy si člověk mohl o hezkých pár chvil zkrátit život pozřením lesknoucích se uzenin osmažených na stokrát přepáleném tuku, přece jenom pominuly. Přesto byl život náměstí zmatený, podivně roztříštěný a zejména ve své horní části místo přetékalo negativní energií. Ani obchodníci jako by se neuměli rozhodnout, na koho budou cílit: zatímco hotelové restaurace tu působily draze a odtažitě, a každý rozumně uvažující Čech se jim vyhýbal obloukem, nabídka obchodů nebyla nijak vyhraněná: byly tu dražší i levné, pro turisty i pro místní, a pro milovníky kultury hned dvě kina a tři knihkupectví.

Smrtící úder zasadili tomuto prostoru soudruzi v sedmdesátých letech, kdy jej u hlavy, jímž přirozeně byla novorenesanční budova Národního muzea, přeťali mnohoproudou dálnicí. Povídalo se, že sovětští okupanti byli tak frustrovaní svou neschopností zorientovat se s bojovou technikou ve spleti pražských ulic, že svým československým vazalům nařídili vybudovat do středu města pořádnou silnici pro příští okupaci.

Rozměr sedm set padesát krát šedesát metrů by tento prostor všude jinde předurčoval k názvu třída nebo bulvár. Byla to jen trochu širší ulice, která se bůh ví proč stala pomyslným středem Česka.

A chvíli tím středem opravdu byla – to když se tady na konci osmdesátých let konaly nepovolené demonstrace –, tehdy jsem přicházel s bušícím srdcem, tehdy se tu něco dělo, tehdy se tu vzdorovalo, a bylo umění prokličkovat mezi policisty ze zásahového pluku a nedostat přes hubu. A pak to velké vzepjetí během revoluce, která se nám nějak stala – vlastně už během ní se na náměstí nebojovalo – nálada byla povznesená; tušili jsme, že komunistická moc umírá i bez nás, a tak jsme rovnou slavili její odchod.

Od té doby mi Václavák zevšedněl; často jsem tudy prošel nebo jsem tady měl sraz jako dnes, ale stejně jako dnes nebýval mým cílem. Jedině snad čajovna ve dvoře v dolní části – tam jsem občas sedával. Jenomže s Pavlem se nechodilo na čaj.

„Tak kam to ohneme?“ vítal mne a z jeho napjaté tváře jsem viděl, že bude pít, aby zapomněl na bezvýchodnou situaci doma, ale zároveň se k ní bude neustále vracet – bylo to vždycky stejné a zalitoval jsem, že jsem raději nezůstal sám se svými plány. Stále mi totiž nebylo jasné, jak to udělat, aby se na mne nepřišlo. Na eskalátorech jsem zrovna myslel na boty, ve kterých bych se vydal na místo činu. Měl bych je pak zlikvidovat? A když ano, tak jak? Ve filmech zločinec zahodí oblečení nebo boty do kontejneru, ale často na ně nějakou blbou náhodou někdo natrefí, nejspíš hrající si děti. Anebo všechno pečlivě zabalí, zatíží kamenem a hodí do řeky, jenomže provaz se po čase uvolní a oblečení vyplave na hladinu. To by bylo jako časovaná bomba. Dovedl jsem si představit svou obsesivní představivost; uprostřed noci bych se ocital na říčním dně a viděl, jak se igelit v proudu odhrnuje a šaty, ve kterých jsem spáchal zločin, se pomalu, ale jistě osvobozují ze sevření. Chtělo by to velkou pec, pomyslel jsem si zrovna ve chvíli, kdy se pohyblivé schody narovnaly, a já uviděl Pavla v místech, kde stavitelé nechali průhled do starých zdí, jež zde kdysi tvořily základy města. Mimochodem, zrovna v téhle stanici se odjakživa šířil nepříjemný zápach. Jako by tu kdysi někdo zakopal mrtvolu. Což mne přivedlo na myšlenku, kolik se může stát nepředvídatelných náhod, které zhatí sebedokonalejší plán. Třeba že v místě vraždy postaví stanici metra.

Sedli jsme si v Branickém sklípku ve Vodičkově ulici. V devadesátých letech jsem tam chodil na oběd – na tehdejší poměry vařili skvěle. Tehdy to byla moderní restaurace. Jenomže od té doby se tu nezměnilo vůbec nic, a tak se místo stalo ukázkou našeho měnícího se vkusu.

Stejní zůstali dokonce číšníci, což byl v Praze úkaz nevídaný. Samozřejmě za těch dvacet let náležitě zchátrali; ani oni jako by nepatřili do současnosti, čemuž odpovídala skladba hostů: u stolů pro šest seděl většinou jeden, nanejvýš dva starší lidé; byl skoro zázrak, že se tu v centru města ubránili náporu změn: zdražování, přeprodávání, pronajímání… Co se týkalo číšníků, kdysi vzpřímených mužů, strávit půlku života nošením jídla a piva chtělo velkou dávku náchylnosti k chátrání, a podle toho vypadali.

Něco jsem o nich prohodil, na což Pavel opáčil: „Podívej se na sebe. Myslíš, že nestárneš? Končíme!“

Obvykle bych se naštval a ohradil, ale tentokrát mne jeho skepse spíš zabolela; neměl jsem nic, co bych postavil proti ní, protože náš vztah s Romanou vypadal přesně tak, jak říkal – jako konečná. A dláždil nám společnou a zároveň velmi osamělou cestu do rakví. Kupodivu, v nějakém průzkumu vyšlo, že většina Čechů je se svým osobním životem spokojená. Tak to by mne zajímalo, koho se ptali. Nás dvou asi ne.

„To mi vysvětli,“ pokračoval Pavel o poznání vážněji, „že některý chlapi na svý ženský úplně serou, podváděj je, doma se sotva ukážou, a ještě ani nepřinesou žádný prachy, a ty naše nevidí, že nejsme zase tak špatný? Nebo jsme špatný? Já mám vedle Katky někdy pocit, že asi špatnej jsem.“

„Úplně špatný snad nejsme. Romana mi nic vysloveně nevyčítá.“

„Alespoň se o tebe postarala. Tehdy. Bez ní bys byl v penálu. Ale Katka: já vlastně vůbec nevím, co chce. Šťastná teda rozhodně nevypadá. Přitom by nám nemuselo nic chybět – až na to, že nemáme děti, no.“ Dosud mluvil mužně a drsně, teď se však v jeho očích objevila bolest spolu s otázkou, kterou si zdráhal položit: Posral mi to někdo jiný, nebo jsem si to posral sám?

Snažil jsem se mu to ulehčit: „Já se s Blankou vidím dvakrát za měsíc, co od nás odešla. A v posledních letech se dala dohromady s Romanou; ty dvě vytvořily dvojku, jako bych k nim ani nepatřil. A přitom jsem se o Blanku staral, dokonce jsem s ní byl několik dní v nemocnici, když jí byly tři.“ Jak jsem to pronášel, zastesklo se mi po době, kdy jsem byl veškerou jistotou; celým vesmírem pro jednoho malého človíčka.

„Ty vole, ty nevíš, o čem mluvíš!“ rozohnil se. „Mít dítě a nemít dítě, to je nekonečnej rozdíl. I kdyby bylo v Americe. I kdyby bylo ve vězení!“

„A proč si teda někoho nenajdeš?“ vyslovil jsem, co jsem si dávno myslel. „Chápal bych, kdybyste měli pěknej vztah. Ale takhle? Dávno sis mohl najít nějakou mladší a mít s ní dítě.“

„Jestli by mě ňáká chtěla.“

„Když ne tebe, tak tvůj dům,“ rýpnul jsem si a Pavel se zasmál – s ním se takhle žertovat dalo, protože úplně vážně se nebral nikdy.

„Hele, ale tvůj taky není špatnej,“ vrátil mi to.

„To není,“ přiznal jsem. „Dokonce jsem si dlouho myslel, že je to to nejlepší, co se mi v životě podařilo. Že mi nic nechybí. Než se Romana změnila.“

„Ty si tak stěžuj. Máš hovno starosti, to je celý. Smiř se s tim, že to máš za sebou. Dej si každej večer tři piva. Bude ti líp.“

Mít to za sebou… Něco takového bych nikdy nedokázal vyslovit. Chtěl jsem, aby v mém životě o něco šlo, aby byl cestou za něčím… v poslední době jsem si několikrát letmo uvědomil, co by to mělo být: Štěstí. Prostě štěstí. Chtěl jsem konečně dospět do bodu, kdy budu šťastný. Protože moje dětství takové nebylo, i když jsem tehdy rodičům uvěřil, že je. Věřil jsem v ten mýtus, který pořád dokola hlásali o naší šťastné rodině. Jako by mne ta lež doháněla až teď, když jsem byl nejen dospělý, ale dokonce na prahu stárnutí. Ano, ten přízrak se rýsoval na obzoru. Neděsil mne sám o sobě, ale tím, že pořád ještě, anebo už zase, nejsem šťastný. A čas se krátil. Představoval jsem si své poslední minuty – blížící se odchod do nicoty, aniž jsem prožil, co jsem chtěl. Přičemž mi bylo jasné, že nedostanu žádnou další šanci, protože vrcholem a jedinou příležitostí je život tady, v tomhle světě. A já ho podivně ztratil – spíš než promarnil. Už jednou jsem tomu čelil v devětadvaceti, ale tehdy mi to tak nedocházelo. A ani jsem na podobné úvahy neměl čas. Sotva jsem se odpoutal od táty, který na mne po smrti mámy naložil všechnu svou péči, aniž se ale pokoušel mi rozumět, sotva jsem byl připravený odhodit rodinnou zátěž a vytvořit něco vlastního, přišla nemoc. Smrtelná. Kdo to neprožil takhle brzy, neví, jak to člověka znejistí; kolik pochybností to přinese. Kolik strachu v něm zůstává dlouho potom, co se uzdraví. Protože ve vyšším věku člověk s něčím takovým přece jen počítá. Ne že by se nebál. Ale nebere nemoc jako zpochybnění sebe sama. Necítí se kvůli ní jako poslední z posledních. Já se tak cítil. No a potom, když jsem se oklepal a některé dny už na smrt vůbec nepomyslel a když se narodila Blanka a všechno vypadalo jako zasloužená odměna, se Romana začala měnit. Vlastně jsem si vytvořil mýtus ne nepodobný tomu, který stvořili mí rodiče: Mýtus, že s ní šťastný jsem.

„A co mám jako za sebou?“ ohradil jsem se. „Vždyť jsem ještě nic tak úžasnýho neprožil. Proč bych se s tím měl spokojit? Ani ty se s tím nemusíš spokojit.“

„To víš, ale ten dům… Postavil ho praděda,“ řekl vážně a zatvářil se až profesorsky. A já nad ním zlomil hůl. Na mysli mi vytanul obraz; představa, kterou jsem v sobě nosil. Objevovala se v ní neurčitá dívka, s krásnou energií, společně vbíháme do dveří, smějeme se, někdy tím moje fantazie končí, jindy ze sebe strháváme šaty… Jak by něco takového mohl převážit dům? „Víš co, tak si nestěžuj.“

„Však nějak bude, ne?“ mávl rukou, jako by vbíhal do dalšího bludného kola; být nešťastný se pro něj stalo nezbytnou předehrou k úlevě, což vzápětí potvrdil: zvedl půllitr a doširoka se usmál: „Ještě máme pivo, ne? Tak skol!“

6.

Zase je to úplně na hovno, běželo mi hlavou,

když jsem se zezadu rychle blížil k vrcholu.

Když jsme se kolem deváté loučili, měl v sobě tři. Doprovodil jsem ho. Šel do podchodu a já zůstal bezradně stát na rohu Vodičkovy ulice, plný nevyslovitelné touhy prožít něco silného, něco velkého. Romana šla s Blankou do kina, ale i kdyby čekala doma, návrat nedával žádný smysl a ani život žádný nenabízel, ačkoliv jsem ho poslední dobou hledat zkoušel – dokonce v evangelickém sboru, kde se všichni navzájem utvrzovali, že jsou na tom pravém místě; zprvu se mi jejich civilní přístup líbil – vše se zdálo být neformální a prosté. Ne však naplněné smyslem, tedy až na nějakou tu charitu – ta vždy zůstávala jako možnost a problém spíše odsouvala, než řešila. Protože jestli život nedával smysl, tak proč s ním někomu pomáhat? Ve sboru byli jeden pro druhého jako potvrzení, jako důkaz, svědčili si navzájem, společně drželi klenbu víry, jež však uvnitř neměla nic než prázdný prostor, byla to jen stavba. Roky nemoci mne naučily hluboké skepsi; žádná vyšší spravedlnost neexistuje; neuměl jsem věřit.

Něco se muselo stát. Vydal jsem se směrem k muzeu a na rohu Krakovské mi poutač na striptýz připomněl, kam jdu potlačit svou nepojmenovatelnou touhu – bylo to úplně totéž, co dělal Pavel s pomocí piva. Šel jsem na Vinohrady do erotického privátu.

Občas jsem tam chodil. Ulice se jmenovala po jednom z českých králů a byla většinou liduprázdná. Privát nabízející tyhle služby byl zamaskovaný jako byt v jednom z měšťanských domů ze začátku devatenáctého století. I tak jsem se zpočátku styděl a měl jsem pocit, že každému kolemjdoucímu musí být jasné, kam jdu, a když se holky zdržely s klientem a nechaly mne celé minuty čekat dole, nejradši bych zmizel.

Mezitím mi příchod k domu zevšedněl, čímž jsem se nejspíš stal nenápadným; klidně jsem mohl být obyčejnou návštěvou, klidně jsem v domě mohl mít přítelkyni… „Ano prosím,“ ozval se v domovním telefonu nasládlý hlas. Dveře zabzučely.

Vyběhl jsem do druhého patra, kde za škvírou přivřených dveří čekala Sandra – vysoká holka se zvýrazněnými řasami a vážnou netečnou tváří, ve které nebylo možné najít ani špetku vášně, která však díky plným, věčně sevřeným rtům budila zdání nevinnosti. Sotva se za mnou dveře zavřely, což mi obvykle přinášelo uvolňující pocit, došlo mi, že tady v žádném případě nenaplním onu nepojmenovatelnou touhu. Byl to omyl, ale nezbývalo než si tím co nejrychleji projít.

„Půjdeš na hodinku nebo na půl?“

„Na půl.“

Koupelna tohoto nijak luxusního privátu působila jako z domácnosti důchodců, kteří už do svého bytu roky neinvestovali. Na pračce leželo několik malých opraných ručníků, místo sprchy tu byla obyčejná vana. Na stříbřitém krytu od stoupaček jsem viděl odraz svého břicha s dávno zacelenou jizvou. Připadal jsem si jako zvířátko, které si za chvíli odvedou do pokoje – nikdo a nic se tu netvářilo, jako že by to mohlo být doopravdy; šlo jen o to si to rychle odbýt.

I v pokoji se zdálo všechno zašlé, tedy až na hladkou Sandřinu kůži a její téměř dokonalé tělo, kterému vévodil svůdně protáhlý zadek, plynule se ztrácející v dlouhých nohách. Trpělivě se nechala osahávat, a jakmile jsem na hrudi ucítil její prsa, příkladně jsem se vzrušil. Výhodou těchhle placených seancí bylo, že se tu nemuselo hledět na předehru ani výkon – mohlo se jít rovnou k věci a rychle to ze sebe pustit – holky byly dokonce radši – samy se snažily udělat většinu práce rukama a ústy, aby zkrátily pobyt penisu ve svých přetížených vagínách.

Zase je to úplně na hovno, běželo mi hlavou, když jsem se zezadu rychle blížil k vrcholu a neměl chuť to zdržovat. Zatímco v představách jsem prožíval mnohem rafinovanější scénáře a obscénnosti, v akci to obvykle dopadalo takhle – ve skutečnosti jsem si to neuměl užít.

Zadýchaný jsem se sesunul na zažloutlé prostěradlo a ona se schoulila vedle mne, dokonce mi položila dlaň na hruď – to se jí povedlo –, těchto pár minut jsem přece jen pocítil úlevu a trochu klidu. Mlčky mne pozorovala vážným pohledem, ale pak se už začala vrtět. Třicet minut zahrnovalo i obě sprchování. Posadil jsem se. „Tak já půjdu.“

„Počkej, podívám se, jestli je volno.“ Bylo.

„Potom nevycházej, zaklepej zevnitř,“ poučila mne. Než se dveře koupelny zavřely, zahlédl jsem v předsíni pánské boty, které tam při mém příchodu nebyly.

Na ulici mne překvapil vlhký vzduch. Jemně pršelo, chodníky a vozovka ztmavly. Úleva, kterou jsem pocítil, byla jiná než ta nahoře: teď se mi ulevilo, že to mám za sebou a vracím se zpátky.

O půl hodiny později, na zastávce tramvaje na Andělu, mi blesklo hlavou, že jsem už nějakou chvíli nepomyslel na to, co mne ovládalo od rána: totiž na to spáchat vraždu. Skoro jsem se lekl, že to ve mně začalo vyhasínat tak rychle. Popojel jsem několik stanic a nechtělo se mi čekat na autobus, tak jsem se vydal do kopce pěšky. Déšť ustal o několik dní dříve, než by mohl zmírnit zničující sucho svírající toho roku Čechy, a mně se nedařilo navázat na myšlenkové konstrukce, které jsem spřádal cestou na sraz s Pavlem. Místo toho jsem si v hrudi i v hlavě silně uvědomil Romanu jako někoho mně blízkého a mnou milovaného, s kým jsem přece jen hodně prožil. Byla už doma, i když v obýváku se nesvítilo. Slabé světlo lampičky probleskovalo škvírou pode dveřmi do ložnice. Nesčetněkrát jsem se zapřisáhl, že to příště nebudu já, kdo bude začínat. A nesčetněkrát jsem to předsevzetí porušil. A chystal jsem se k tomu i teď. Byl jsem však nejspíš načichlý pronikavým pachem tekutého mýdla z privátu. Zašel jsem se do koupelny opláchnout a stříkl na sebe trochu parfému.

Ležela v posteli, jak jsem čekal. Ramena měla opřená o zdvižený polštář a četla si ve světle lampičky připevněné na zdi. Přestože se jí v této poloze obličej sléval a na krku se jí tvořila druhá brada, kterou vestoje nemívala, byla mi náhle milá. Byla tou ženou, se kterou jsem se seznámil ve dvaceti osmi, ženou, jejíž laskavost mi otevřela cestu k vytvoření něčeho, o co jsem stál ze všeho nejvíc – totiž domova a rodiny. A byla ženou, která o mne měla strach a pečovala o mne. Ženou, již jsem brzy na to vezl z porodnice s pokladem, který mi dával pocit vítěze nad osudem.

Sundala si brýle a podívala se na mne s mírnou obavou. Já ale nezačal s naléháním ani výčitkami, místo toho jsem si k ní sedl. „Co Blanka?“

Tahle otázka ji definitivně uvolnila, maska obezřetnosti z ní spadla. „Tak to víš, jsou mladí, nejde jim všechno hladce. Nemám radost, že se odstěhovala, zrovna když začíná na univerzitě. Většinu času stejně věnuje škole. Ale Karel je spolehlivý a to jí vyhovuje.“

„A ty? Čemu věnuješ většinu času ty?“ Podíval jsem se jí do očí a položil jí ruku na rameno.

„Já? No vždyť víš.“

„Přemýšlel jsem: nic nás tu nedrží,“ pokračoval jsem.

„Mohli bychom někam jet – třeba až bude v říjnu svátek. Vzala by sis pár dní dovolenou.“ Ve skutečnosti jsem o ničem takovém nepřemýšlel – napadlo mne to právě v té chvíli a hned jsem to řekl.

Zaváhala onou setrvačností, která jí velela odmítat moje návrhy tak nějak z principu a nedůvěry, která vyjadřovala její nový postoj, jenž vůči mně zaujala. Ale překonala to zase z jiného důvodu – nesnášela totiž konflikty. „To bych vlastně mohla. A kam myslíš?“

„To je jedno. Do lázní. Na Slovensko. K moři…“

„K moři bych ráda,“ ožila. „I kdyby se nedalo koupat.“

„Tak já se po něčem podívám.“ Rukou jsem zabloudil k jejímu břichu. „Můžu si k tobě lehnout?“

Posunula se, aby mi udělala místo. Měl jsem na sobě dlouhé kalhoty i košili, a obojí jsem teď sundal. Lehl jsem si vedle ní jen v triku a vyboulených slipech – už zase mi to fungovalo. Začal jsem ji hladit. Zůstávala téměř netečná. Trvalo to několik minut, a když konečně začala tát, natáhla ruku a zhasla. Což mne zamrzelo: chtěl jsem ji při milování vidět, protože její tvář se pak stávala mladší a já v ní snáz dokázal vidět ženu, kterou jsem miloval na počátku. Ale nechal jsem protentokrát zhasnuto. Nechtěl jsem vzácnou chvilku zkazit.

7.

Zprávy o globální katastrofě ke mně doléhaly

jen jako další, avšak mnohem slabší bolest.

Nevím, kde se ve mně vzala naděje, že se něco změní. Celé nedělní odpoledne mezi námi panovaly jakési rozpaky, v nichž mohl být skrytý příslib nového začátku, nové posvátnosti. To však jen do chvíle, než jsem Romanu potkal v hale u dveří. Odcházela.

„Kam jdeš?“ podivil jsem se.

„Mám sraz s Blankou. Jdeme na výstavu.“

„Aha.“

Ani v několika málo vteřinách, než za sebou stačila zavřít, jsem nedokázal potlačit nevoli: Takže ani po včerejší noci jí nestálo za to mi říct, že se má sejít s Blankou? Mohli jsme přece jít spolu. To byla celá ona – už zase ona. Dohodla si to jen pro sebe. Vyšel jsem nahoru do pracovny. Pro takové chvíle, kdy jsem se náhle ocitl bez cíle, tu byl bitcoin. Obchodoval se kdykoliv – v tom byla další výhoda téhle kryptoměny: nebyla závislá na státech ani národních bankách ani na burzách. V posledním týdnu prolomil hranici 5000 dolarů, klesl až na 4780, krátce vystoupal zpátky na 4970 a opět klesl na 4890. Nechtělo se mi spekulovat na pokles, a tak jsem většinu aktiv prodal už na 5300 dolarech. Teď jsem čekal na ten správný okamžik, který však evidentně ještě nenastal. Otevřelo se přede mnou nedělní odpoledne, pro které jsem neměl náplň. Moderní život zkrátka nabízel až příliš volného času, který bylo potřeba nějak zaplnit, protože jinak by se mohly rozbujet myšlenky o nesmyslnosti a bezvýznamnosti toho všeho. A tak si lidé psali na Facebooku nebo pili v hospodách nebo chodili na výlety či sledovali sportovní přenosy, k čemuž jsem se také někdy uchyloval, anebo někteří sami něco hráli – volejbal nebo fotbálek, a do hospody mířili až potom s uchlácholeným svědomím, že si to zasloužili. Prázdnota vykukovala zpoza rohu, zpod postele i ze dveří, skrývala se úplně ve všem, protože jako živočišný druh jsme nebyli lenošení uzpůsobení – správně jsme měli veškerý čas věnovat obživě a boji o přežití; nanejvýš krátké náhodné okamžiky nás měly zaskočit čímsi jako přesahem. V bohatnoucím světě se však z okamžiků stal převažující stav. A tak vyhlášená divadelní představení byla vyprodaná půl roku dopředu a nedej bože, abyste se chtěli dostat na pěkné divadélko s dítětem. Světové galerie praskaly ve švech, sotva se šustlo, že se tam koná něco, čemu by se dalo říkat „událost“. Díla vyvolených umělců tam byla shromážděna a vystavena jaksi mimo život – podobně jako divoká a vzácná zvířata v zoologických zahradách. Tam bývalo ostatně také narváno, zatímco přirozený domov týchž zvířat se nenávratně sunul do našich žaludků, motorů a dřevozpracujících závodů; s uměním to ostatně nebylo o nic lepší – stalo se komoditou jako cokoliv jiného, a zatím stěny bytů a domků, kde se jako že doopravdy žilo, se musely spokojit s architektem navrženou tapetou – v mém případě to byla mírně zvlněná hladina rybníka u hráze, pokrytá spadanými lístky –, fotili to na podzim, nejspíš v říjnu.

Vlastně mi to připomínalo jedno místo, kam jsem chodíval s prarodiči. K mělkému rybníku se scházelo prudkou lesní pěšinou, v žabinci u břehů se pohupovali plži plovatky; mezitím je nejspíš už rozleptaly zbytky pesticidů a hnojiv spláchnuté z polí. Náhle jsem si uvědomil, že od doby, kdy jsem tam s prarodiči chodil, uplynulo přes čtyřicet let – celé jedno historické období se stačilo odehrát během jediného mého života, a to jsem ještě ani nezačal stárnout. A kdo ví: možná je rybník úplně stejný, jaký býval? A proč se vlastně nepřesvědčit? Proč se tam nerozjet? Celé odpoledne mám volné, ba přímo prázdné, a místo si pamatuji, stačilo by sednout do auta a jet něco přes hodinu a pak jít tři kilometry pěšky, a možná ve skutečnosti jen necelý kilometr – od nejbližší silnice.

Tak co tedy? Budu čekat dalších několik let, stejně jako mi trvalo, než jsem se předevčírem vypravil na sídliště? Mezitím jsem si už představoval, jak ve mně ožívají další a další vzpomínky, jak se blížím k lesu a scházím po pěšině a uvědomuji si svůj věk, uvědomuji si, že mám za sebou víc než půlku života – tu půlku, která měla být hlavní, zatímco ve druhé mne nic převratného nečeká – stejně jako mne nic převratného nepotkalo dosud. Uvědomil jsem si, že Pavel měl pravdu, když to všechno vyjádřil jediným slovem: Končíme. Až budu umírat, pomyslím si, že to celé za moc nestálo, a ještě ke všemu to hrozně rychle uteklo – to budou mé poslední myšlenky před odchodem z jediné mně dané příležitosti – bez možnosti opravy. Na to by mi Pavel řekl: A co sis jako myslel? Že to mělo za něco stát? Jak jsi na to přišel, vole? Takhle vypadá život.

Ne, pomyslel jsem si, neodhodlám se sednout do auta a podruhé v krátkém čase se setkat se svým dětstvím. Místo toho si to budu jen představovat, budu toužit něco udělat, něco prožít, ale místo abych začal prvním krokem, kterým může být vlastně cokoliv kromě čekání, budu dělat právě to – čekat – budu se upínat k nějakému velkému abstraktnímu předělu, který mne nasměruje k jakémusi naplnění, o němž však mám jen mlhavou představu.

Něco se však ve mně změnilo. Bariéra přestala být bariérou; energie, která se nashromáždila, stačila k tomu, abych se vzepřel kauzalitě a začal dělat neobvyklé a nepravděpodobné věci. A tak jsem se přistihl, jak se oblékám a jdu k autu.

Ještě když jsem jel po Barrandovském mostu a potom po Jižní spojce a nakonec i po D1 směrem na Brno, nedávalo mi to žádný smysl. Už nepršelo a mraky se od západu protrhaly. Deštivý víkend nevyužilo tolik lidí k pobytu na svých chalupách a chatách, a tohle byl čas, kdy se i ti zbývající začínali vracet. Jen já se řítil na opačnou stranu – ven z města, k rybníku, který možná už ani neexistoval a kde mne nikdo nečekal, leda moji zemřelí prarodiče. Kdybych nechtěně polevil v pozornosti a narval to do stromu nebo kdyby jel po benešovské silnici nějaký šílenec předjíždějící za každou cenu a čelně do mne vletěl, dalo by se říct, že jsem zemřel na cestě odnikud nikam – ještě nepochopitelněji, než se to stává u podobně nenaplněných životů.

Jenomže tak to být nemělo. Já už totiž jednu smrt přežil. A proto to nemohlo skončit takhle.

Vysvitlo slunce a krajina vyprahlá po celoročním suchu vypadala docela svěže. Bylo to však jen zdání: Potoky v úžlabinách netekly a listy žíznících stromů se barvily dříve než obvykle. Na loukách nebylo co sekat.

Nepochyboval jsem o globálním oteplování způsobeném lidskou činností, ale jestli mělo na svědomí i tohle sucho, tím jsem si tak jistý nebyl. Rozhodně ale až díky této vyprahlosti začínala i většina Čechů věřit, že se s planetou něco děje. To jsem já věděl dávno – doba byla nenormální – kdyby nebyla, nemohla by se nějaká kryptoměna v jednu chvíli vyšplhat až na 20000 dolarů za jednotku a její těžaři by nemohli spotřebovávat množství energie srovnatelné s celým státem. Sice jsem mezitím už pochopil, že ten, kdo bitcoin naprogramoval, myslel úplně na všechno a beze zbytku porozuměl principu hodnoty a směny – bitcoin nebyl žádný poklad rozesetý v nedozírných dálkách internetu, ale byl bytostně svázán se svou neustále rostoucí komunitou těžařů a obchodníků – jedno bez druhého nemohlo existovat – navzájem se to stvrzovalo – úplně stejně, jako je tomu u hodnoty zlata nebo peněz. Akorát že bitcoin nebyl závislý na politicky ovlivněných rozhodnutích centrálních bank – jeho celková emise byla algoritmem předem daná – dohromady jich mohlo být vytěženo přesně 21 milionů, a protože komunita mnoha těžařů měla i ověřovací roli, nikdo to nemohl svévolně změnit, ani neznámý otec zakladatel. A přece mi přišlo neuvěřitelné, že mnoho lidí věří bitcoinu víc než zlatu a vidí v něm platidlo budoucnosti. Samozřejmě: zlato je úplně nesmyslný žlutý kov; jeho hodnota je závislá výslovně na důvěře těch, kdo ji v něm vidí – přičemž dávné indiánské civilizace takovým společenstvím nebyly. Ale zlato alespoň někde fyzicky leží. Na druhou stranu: bitcoin se nachází v samém srdci naší globální civilizace, je přirozenou hodnotou doby. Viděl jsem jen dvě možnosti: buď se udrží, a v tom případě reálný svět tak, jak jej známe, přestane existovat. Divoká příroda, tygři v džungli a antilopy u napajedel, ale také většina emocí a tužeb se přestěhují do virtuální sítě, přičemž skutečný stav přestane být důležitý, anebo se virtuální království zhroutí a vezme s sebou do pekel nejen bitcoin, ale i celou naši technickou civilizaci a k tomu devadesát procent nás lidí.

Já měl momentálně starosti sám se sebou. Zprávy o globální katastrofě ke mně doléhaly jen jako další, avšak mnohem slabší bolest. Jako jakési potvrzení bezvýchodnosti samotné, avšak nic, co bych měl osobně řešit. Když vám hoří dům, nepůjdete přece hasit prales.

Jak jsem pokračoval po menších silnicích a krajina se stávala povědomou, přihlásily se vzpomínky, a dokonce ve mně ožil jakýsi niterný obraz těch dvou blízkých i vzdálených lidí, kteří jako by patřili do nějakého staršího světa, který jim ale zároveň ukradli komunisti – vyrvali jej z kořenů a obrátili ho naruby. Mí staromódní prarodiče na jejich nové uspořádání přistoupili, stejně jako skoro všichni – už jenom tím, že je zcela neodmítli –, ne že by sledovali stranické sjezdy, ale sovětskou vlajku vedle československé o svátcích vyvěšovali, a dokonce na tom neviděli nic špatného – přece nás sovětská armáda osvobodila od Němců, ti jediní byli skutečnými nepřáteli. A volit také chodili a odevzdávali svůj hlas veřejně pro jedinou kandidující stranu. A přistoupili na jednotvárnou výstavbu unifikovaných domů, ve kterých je v zimě teplo a celý rok tam teče voda. A mezitím venkov stihla ještě strašnější pohroma: jednotná zemědělská družstva – půda najednou patřila všem, a tím pádem nikomu, meze se rozoraly, aleje vykácely, a dokonce se zapomnělo, že pro krávy je dobré, když se pasou venku – koncem osmdesátých let to soudruzi v některých družstvech podali jako zlepšovací návrh, který byl s uznáním přijat. V sedmdesátých letech, kdy jsem k babičce a dědečkovi jezdil, jsem ale zemědělské zvíře nevídal, leda když měl někdo několik slepic. Krávy vykukovaly jen zpoza střílen obřích kravínů, prasata a kachny se daly poznat nanejvýš podle zápachu, který se v okolí prasečáku a drůbežárny šířil. A byl skoro zázrak potkat v krajině koně. Zato dnes jsem zrovna minul koňský výběh – koně byli opět v módě –, ne že by je někdo zapřahoval do povozů nebo s nimi svážel dřevo, to možná v pohraničních horách, ale ne tady, tady si je často vydržovali bohatí lidé z Prahy, kteří se s nimi jezdili potěšit o víkendech, platili za péči a ustájení. Také jsem minul šipku k ekofarmě a na protější louce uviděl nově postavený rybník – hráz ještě nezarostlou –, tu a tam se český venkov přece jen probíral z nejhoršího.

Babička pracovala jako poštovní doručovatelka. A největší hrůzu měla z toho, že moje máma pošle z psychiatrické léčebny pohled, který si na poště všichni přečtou. Neustále před tím mého tátu varovala. O nemoci mojí mámy se na venkově nesmělo vědět, a tak ani já jsem podle oficiální rodinné verze netrávil čas u prarodičů kvůli tomu, že jsem měl mámu v nemocnici, ale kvůli zdravému vzduchu – býval to ozdravný pobyt, nejlépe ještě předepsaný lékařem. Babička ovšem tátu varovala úplně před vším – hlavně aby byl opatrný a do ničeho se nepletl a hlavně aby neodporoval nadřízeným. A tak táta, který si bral její rady k srdci, prožil život jako nenápadný úředník na pražském magistrátu, ač měl vystudovaná práva. Přečkal tam dokonce revoluci i všechna další personální zemětřesení, která přinášely téměř každé volby.

Já jsem vzdoroval babičce i jemu. Prchal jsem ven mezi kluky a nechoval jsem se ani trochu opatrně. A později jsem mu chtěl dokázat, že vystudovanou ekonomku nemusím využít k tomu, abych se někde zašil s mírně nadprůměrným platem. Babička, ta mne prosila skoro na kolenou, abych se nechal zaměstnat a nepodnikal. Já jim ale chtěl dokázat, že se dá cestovat i do vzdálených a zdánlivě nebezpečných končin a že se dá postavit na vlastní nohy. A také bych jim to býval dokázal, kdyby nepřišla nemoc. Ne že by tátu netrápilo smrtelné ohrožení jeho jediného syna, přesto, cítil jsem v jeho postoji i stopu zadostiučinění – jako bych si za tu nemoc mohl. „Tak vidíš, říkal jsem ti to,“ nechal se jednou v nemocnici slyšet. Tehdy to zaslechla Romana a obořila se na něj: „Co jako? Co jsi mu říkal? Že dostane rakovinu?“

Silnice se přiblížila k lesu – byl to ten les, ke kterému jsme s prarodiči přicházeli z druhé strany. Vjel jsem na hliněnou cestu a zastavil na kraji louky. Ještě jsem zůstal sedět – najednou mi bylo jasné, jak mne ti dva lidé měli rádi; kolik jsem pro ně znamenal, i když to úplně neuměli dát najevo. A pak jsem přece jen otevřel dveře a vykročil na cestu směřující podél lesa, a dole se klikatil potok tak jako kdysi, jenomže v něm netekla voda. Ale když jsem přišel do míst, která jsem si pamatoval, byla tam úzká pěšina klesající prudce dolů. A mezi stromy se leskla voda – rybník byl stále ještě tady, i když břehy ustoupily kvůli suchu. Sotva jsem se přiblížil, od nohy mi odskočila žába. A za chvíli druhá. A došel jsem až k naučné tabuli, která tu za komunismu nebývala. Psalo se tam o vodním společenství – o žábách, čolcích, užovkách a také o plovatkách, které chrání místní spolek. Takže se svět nevyvíjí jenom blbým směrem, napadlo mne. Ale to jsem přece věděl: Sedmdesátá léta byla dobou nejhlubší nevědomosti: tradice, vazby, přirozené myšlení bylo zapomenuto – těžko by mohlo být hůře. V naší části světa za bývalou železnou oponou se nyní krajina vzpamatovávala z devastace, zatímco v rozvojovém světě, který však bohatnoucí Čechy nezajímal, se devastování stupňovalo. Málokterý Čech je také viděl na vlastní oči.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Poslední stanice Hamburk.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.