Copyright © Dominik Landsman, 2021

All rights reserved

ISBN 978-80-249-4644-3

KARANTÉNA S MODERNÍM FOTREM

Ještě než začnete číst, pusťte si k tomuhle úvodu nějakou táhlou vtíravou hudbu. Nejlepší bude něco hrané na harfu nebo violu. Žádný vozembouch nebo trombón.

Máte?

Nemáte?

Tak si to aspoň představte.

Už si představujete hudbu hranou na harfu?

Boha jeho, tak si k tomu prostě pusťte jako podkres tu písníčku z Titanicu. Hotovo, konečně? Super (já vím, že jste si nic nepustili ani si nic nepředstavujete, ale budu dělat, že jo, jinak se nikam nepohneme). Můžeme začít.

V historii lidstva je několik zásadních milníků, které stočily kormidlo dějin úplně jiným směrem. Byly to trýznivé události, které změnily nebo měly změnit samotnou podstatu člověka jako takového. Byly to povětšinou traumatizující události, které však svou povahou lidstvo nezničily, ale naopak zocelily a učinily jej lepším, odolnějším.

Ať to byly hrůzy jako hladomor, války, nemoci, Tik-Tok nebo pohanská zvěrstva páchaná lidmi na lidech, člověk jako takový se z toho pokaždé oklepal a šel dál. Posílen o tu zkušenost.

Tak tolik k jímavému úvodu, teď si můžete hudbu vypnout a podíváme se, jak jedna z takových posledních lidských pohrom začala. (Teď, kdybych byl děsně moc vtipnej, tak bych pokračoval: „Helena Vondráčková začala zpívat v…“ Jakože to byl začátek poslední lidské pohromy, ale já nejsem vtipnej a Helena Vondráčková je národní poklad a já zdravím pana Michala a určitě není potřeba do toho tahat právníky. Podíváme se proto na jinou a mnohem horší poslední pohromu…)

Všechno to začalo jednoho zachmuřeného dne. Daleko předaleko za sedmero řekami, sedmero horami a sedmero pracovními tábory v zemi krále Ping-Ponga leží městečko Wu-chan. Zrovna je čas oběda a tři přátelé Kung Pao, Švej Žužu a Jarní Závitek (tady mi došly rasisticky stereotypní čínsky znějící názvy jídel) se zrovna chystali k obědu.

„Co si dáme dneska k obědu?“ ptal se tedy Kung Pao svých dvou přátel.

„Nevím. Nemáme tam ještě toho psa ze včerejška?“ zajímal se Švej Žužu.

„Ten už je skoro snědený. Maximálně můžeš tak obrat obojek, jestli na něm něco málo nezůstalo, ale pro tři lidi to nebude. To už je tak na chuť pro jednoho,“ vysvětlil Jarní Závitek.

„Tak skočíme na trh. Určitě tam budou mít něco čerstvého,“ navrhl Kung Pao.

A tak se taky stalo. Tři přátelé se vydali na trh. Potloukali se mezi dřevěnými stánky a mlsně pokukovali po vystavených pokrmech.

„Kolik chcete za tu kočku?“ ukázal Jarní Závitek u jednoho stánku na živou kočku v kleci.

„Čišta pade. Čišta pade. To byla moc kvalitní kočka. Pánovi určitě chutnala,“ usmíval se prodejce.

„Ty vole, Vietnamec. Už jsou i tady u nás a berou nám práci. Škoda že vypadáme my všichni Asiati stejně, takže Vietnamce od našeho nerozeznám,“ pomyslel si Jarní Závitek.

(V tento moment jsem obdržel ocenění za nejvíce stereotypizující úvod knihy v historii – poznámka autora.)

„To je moc. Nemáte tam něco levnějšího?“ zajímal se Jarní Závitek.

„Já tu měla ještě moc chutná netopýr,“ vytáhl prodejce zpod pultu klec se třemi netopýry.

„Toho už jsem dlouho neměl,“ olíznul se Jarní Závitek mlsně. Kung Pao i Švej Žužu by si prý taky dali říct.

„Dobrá, beru je,“ vytáhl Jarní Závitek z kapsy peněženku. Dnešní oběd bude na něj.

„Pán to chtěla zabalit, nebo si to snědla rovnou?“ zajímal se prodejce, když sahal do klece pro netopýry.

„Sníme to tady kluci, co?“ navrhl hladový Kung Pao. Ostatní souhlasili.

Jarní Závitek zaplatil za tři netopýry, jednoho si nechal a zbylé dva dal přátelům.

„Budeme je nějak tepelně upravovat?“ zajímal se Švej Žužu.

„Nebudeme. Sníme je syrový na stojáka. Jsme přece Číňani, my takovýhle věci děláme,“ div si neťukal Jarní Závitek na čelo směrem k Švej Žužuovi, jakože se snad zbláznil nebo co.

Tak si tři přátelé onoho zachmuřeného dne v zemi krále Ping-Ponga v městě Wu-chan uprostřed tržnice dali k obědu syrové netopýry a tím to všechno začalo. Koronavirus se jim dostal do těla, oni ho roznesli na další své známé, ti na další a na další a bylo vymalováno.

Je poměrně zajímavé, že v jednu chvíli si Jarní Závitek v Číně dá na stojáka u stánku netopýra a díky tomu já o pár měsíců později na opačné straně zeměkoule mlátím hlavou do stolu, když už hodinu trpím u toho, jak můj syn, který má domácí výuku, jelikož zavřeli školy, neudrží pozornost a při čtení jedné věty po prvním slovu ztratí nit a ptá se mě, jak je veliké nebe a kolik Titaniců by se tam vešlo.

Těch teorií, jak to všechno vlastně začalo, je samozřejmě vícero. Někdo tvrdí, že tři kamarádi nejedli netopýra, ale luskouna. Víte vůbec, jak vypadá luskoun? Já se přiznám, že před koronavirem jsem vůbec netušil, že něco jako luskoun existuje. Každopádně luskoun vypadá jako mnohem obrněnější pásovec a v žádném případě mi nepřipomíná cokoliv, co by bylo záhodno jíst. Nicméně jiný kraj, jiný mrav a Číňani prostě jedí jiné věci než my.

Pak jsou tu rovněž teorie, že byl covid vyvinut v laboratoři a rozšířen mezi lidi v rámci ovládnutí světa nebo něčeho takového. Tady si pojďme přiznat, že kdybych chtěl ovládnout svět, tak buď vypustím něco pořádnýho a ne jen v uvozovkách takovýho chcípáka, co zabíjí jenom nízká procenta, anebo nevypouštím nic a svět ovládnu nějak kultivovaněji. Třeba tancem.

Mně se nejvíc líbí ta moje verze se třemi kamarády, co měli hlad a chtěli se naobědvat. To budeme brát za bernou minci. Tak se to prostě stalo.

No a co se dělo potom, když tři přátelé snědli netopýry, chytli od nich covid a začali to šířit do světa? Tak na to se pojďme společně podívat, protože to byla jízda, kterou už tedy doufám nikdy nebudu muset zažít, a věřím, že nejsem jediný, kdo v to doufá.

Pohodlně se usaďte, uvařte si čaj, přichystejte si netopýra na mlsání a jdeme na to.

ÚNOR 2020

Ještě než to začalo

Už někdy od ledna jsem začal registrovat zprávy z Číny o šíření nového viru. Čína byla daleko a těch virů z Číny už bylo hodně, takže ač jsem to po očku sledoval, věřil jsem, že budeme v pohodě.

Leden tedy proběhl zcela legitimně jako každý jiný leden podle klasického scénáře. První týden v lednu byly ulice plné nasraných a hladových lidí v čelenkách, kteří v nových teniskách běhají nervózně sem a tam, neustále sledují na hodinkách svou tepovou frekvenci, a kdykoliv můžou cokoliv vykouřit, tak to vykouří. Jedná se o lidi, kteří si dali předsevzetí, že od Nového roku začnou běhat, přestanou kouřit anebo budou držet dietu. V první lednový týden proto není na ulicích bezpečno, neboť se vám kdykoliv může stát, že do vás vrazí nezkušený běžec, který s běháním teprve začíná a ještě to neumí. Rovněž si určitě v tuto dobu nezapalujte venku cigaretu, neboť hrozí, že vám ji náhodný kolemjdoucí sebere a dokouří, protože už to prostě nevydrží.

Pozitivní je, že napětí z ulic po dvou týdnech mizí a vše se vrací do normálu. Lidé si uvědomí, že předsevzetí, které si dali, si nechají na další rok, že na běhání prostě ještě nedozrál čas, a pak jsou skutečně spokojeni.

Ostatně já jsem toho názoru, že člověk je opravdu šťastný až tehdy, když odloží nějaké své rozhodnutí nebo změnu na co nejdýl.

Tolik tedy k lednu. Únor už byl o poznání zajímavější. Čísla nakažených z Číny rostla a nakažení se začali objevovat porůznu ve světě. S tím, jak čísla v Číně rostla, rostla i moje nervozita. Pořád jsem si říkal, že je to přece daleko v Číně a že mi nic nehrozí. Ale někde tam vzadu v hlavě mi hlodal malý červíček nejistoty, který mi do myšlenek tu a tam zaséval zrnko strachu a paniky. Nebylo to nic, kvůli čemu bych musel vyhledat nějakou odbornou pomoc nebo alespoň zalézt doma do postele pod peřinu, kde bych se cítil v bezpečí. Ale podvědomě jsem tušil, že je možná zaděláno na nějaký problém.

Jelikož jsem se vědomě nechtěl vystavovat případnému nebezpečí, přestal jsem chodit nakupovat k nám do ulice do večerky k Vietnamcovi, protože podle mě vypadal až moc podezřele čínsky a bůhví, jestli není nějak spojený s Wu-chanem a vůbec, radši nebudu pokoušet štěstí…

„Hele, nekoupíme pro sichr nějaký roušky nebo respirátory?“ zeptal jsem se začátkem února Nataši, hned poté, kdy jsem se na internetu dočetl, že Francie hlásí první případ nakaženého koronavirem, a tedy je jen otázka času, kdy to chytím a umřu.

„Už je máme koupené,“ překvapila mě, když ze skříně vytáhla igelitku s respirátory. Jaká to báječná žena! Zatímco celý svět si v lednu říkal, že se ho to netýká, že to je daleko, Nataša neváhala a objednala respirátory. Byly to navíc ty luxusní nejrespirátornější respirátory. Byly to totiž FFP3 respirátory, přičemž jsem do té doby nevěděl, co ta sexy zkratka znamená. Až pandemie koronaviru ze mě (a věřím, že nejen ze mě) udělala znalce respirátorů.

Respirátory FFP3 jsou každopádně už jen krůček od takového toho žlutého protijaderného obleku, takže proti viru dobrý.

Respirátory zakoupené v lednu se nám v únoru poměrně hodily, neboť jsme se chystali na dovolenou do Emirátů a v respirátoru mimo naši republiku jsem se cítil mnohem bezpečněji.

Na letišti jsme byli s respirátory jediní. Jako by nikdo nevěděl, že všichni umřeme a že se na nás řítí zhouba. Jenom jedna německá rodina měla stejně jako my respirátory, jinak nikdo jiný.

Dovolená v Emirátech proběhla vesměs tradičně. Já jsem se spálil, potom sloupnul a potom znovu spálil. Čeněk se v moři bál krakatic, takže jsme do moře nešli ani jednou a celou dovolenou byli u bazénu, a Nataša přečetla asi osm knížek – z toho, jak je už zvykem a tradicí, ani jednu, kterou jsem napsal já.

I když tak úplně běžná dovolená to nebyla. Každý večer na pokoji jsem s nelibostí sledoval aktuální čísla nakažených v Číně a rovněž jsem sledoval, kolik nakažených je v Emirátech.

„Osm. Je jich tu osm. Včera jich bylo sedm. Dost. Kašleme na to. Jedeme domů,“ vyskočil jsem asi čtvrtý večer z postele a chystal se balit. Růst nakažených v Emirátech o jednoho během dvou dnů mne rozhodil.

Abyste věděli, já možná působím jako ten největší tvrďák a macho, ale ve skutečnosti mě dokáže rozhodit celá řada maličkostí. A hlavně jsem děsný hypochondr. Když mě třeba začne bolet zub, jsem schopný propadnout hysterii, že mám v zubu nádor a že je po všem, načež se začnu loučit s rodinou a sháním se po nějakém mělkém hrobě, kam bych ulehnul a vyčkal, až to přijde.

Takže s touhle diagnózou vyšinutýho rapla, co se týče zdraví, jsem čelil přicházející pandemii. Na dovolené v Emirátech u mě nicméně stále převládal pocit, že to bude dobré. Respektive jsem si ten pocit snažil vsugerovávat.

„Dovolená byla drahá jak prase, tak si to tady naposled užij. Nakazit se koronavirem a umřít můžeš, až přijedeme domů,“ opakoval jsem si neustále. A ano, většinou to zabíralo. Až tedy na ten moment, kdy byl mezidenní nárůst v Emirátech natolik enormní (jeden nakažený), že mě to prostě vyděsilo.

Nataša mě musela dlouho uklidňovat, že v Emirátech je několik milionů lidí a že těch pár nakažených je naprosto nic. Podařilo se jí mě přesvědčit, že nebudeme utíkat z dovolené a že počkáme do konce, ale abych se přiznal, pořád jsem na to musel myslet a nebyl jsem již tak bezstarostný jako na jakékoliv jiné dovolené.

„To ses zbláznila,“ vyhrknul jsem, když mi žena oznámila, že nás objednala na masáž.

„Vždyť ten masér přijde denně do styku se spoustou lidí. Sahá na ně a určitě i inhaluje jejich dech. Ten je stoprocentně nakaženej,“ vysvětloval jsem Nataše, jak se věci mají a že maséři napříč celým světem do pár týdnů hromadně zahynou.

„Prosím tě, jak by mohl masér inhalovat něčí dech? Už jsi někdy viděl někoho inhalovat cizí dech? Proč by to dělal? Při masáži ležíš a masér tě masíruje. Žádný příčetný masér během masírování nic ze svého klienta neinhaluje,“ uváděla Nataša proces masáže na pravou míru. Jelikož já jsem do té doby byl na masáži jen jednou a ona už hodněkrát, tak jsem jí věřil.

Šli jsme tedy na masáž. I Čeněk si vyhodil z kopýtka a šel s námi. Ono mu nic jiného nezbylo, protože nemohl zůstat na pokoji sám. Kdykoliv Čeněk zůstane někde sám, stane se něco temného. Ono se to tedy stane, i když není sám, ale pokud sám je, je ta pravděpodobnost mnohem vyšší a následky děsivější.

„Jo a připlatila jsem k masáži i píling.“

„Co to je píling?“ zajímám se, když stojíme před recepcí masážního salonu v našem letovisku.

„To ti jen šetrně ošetří kůži,“ pohladila mě žena něžně na krku po mé drsné chlapácké pokožce.

„Dobrá.“

Potom už si nás převzali maséři. Nataša šla do ženské sekce, kde ji coby ženu vedle masáže, uklidňující relaxační hudby a vonných svíček čekalo jistě i odepření vzdělání, zákaz volit a další omezení lidských práv, jak se na arabskou zemi sluší a patří. No a já jsem šel s Čeňkem do té mužské části

Co mě trochu zklamalo, byla skutečnost, že masér neměl roušku a ani rukavice. I když jsem si říkal, že je klidně i sedmdesátiprocentní šance, že masér koronavirus nemá, cítil bych se mnohem bezpečněji, kdyby masér používal ochranné pomůcky a kdyby mě místo masážním olejíčkem namazal celého dezinfekcí.

Relaxační masáž byla jinak velmi příjemná. Čeněk u ní usnul a i mně se chtělo spát, ale neusnul jsem, protože jsem pořád musel dávat pozor, aby na mě masér moc nedýchal, případně jsem se mohl, pokud by jeho mohutný dech plný koronaviru směřoval k mé hlavové části, hbitě jeho dechu jedním škubnutím vyhnout.

Jenže po relaxační masáži to přišlo. Píling.

Masér vypnul relaxační hudbu a zapnul nějaký arabský thrash metal. Potom si nasadil na ruku rukavici s hřeby. Pokud ne s hřeby, tak minimálně se šmirgl papírem. Poohlédl jsem se nad sebe a v jeho očích jsem spatřil čiré zlo a odhodlání to zlo šířit. Potom už mě jednou rukou přidržel na masérském křesle a druhou rukou, na které měl rukavici s hřeby, mi začal dřít záda. Byla to děsná bolest. Brečel jsem. V ten moment jsem úplně zapomněl na nějaké roušky a koronaviry a cítil jen palčivou bolest pílingu.

„Proboha proč? Proč tohle někdo podstupuje a ještě za to platí?“ nechápal jsem, když se mi po tváři řinuly slzy a já byl vydán zcela napospas tomu řezníkovi, co mě píloval. Taková bolest! Už jsem ani nedoufal, že se mi kůži podaří zachránit. Že z ní něco zbude. Prostě jsem svou kůži odepsal a do budoucna se budu soustředit na jiné věci, než je kůže. Třeba vlasy nebo nějakou jinou část mého těla, která bude po návratu domů ještě existovat.

Z mých zoufalých představ o konci mé kůže mě po nějaké době vyrušil povzbudivý klid. Masér lomeno řezník přestal pílingovat. Ach, jaká radost prostoupila mým zhuntovaným a sedřeným tělem! Bohužel mé nadšení, že něco, co jsem si zaplatil, je natolik hrozné a bolestivé, až je super, že už to skončilo, nemělo dlouhé trvání.

Masér lomeno řezník lomeno dozorce z Osvětimi mi totiž celé tělo potřel rozemletými kávovými zrnky s pískem, začal to roztírat, vtírat do kůže a u toho se smát. Bože, jak on se jenom smál! Jako psychopat. Jako dispečer na poště, když vám odešle SMS zprávu, že váš balík dorazí zítra mezi devátou ranní a listopadem 2023.

Vzduch byl nasáklý hrůzou a zmarem. Myslel jsem… ba ne, já věděl, že tam umřu. A pak najednou masér odešel. Bylo ticho. Cítil jsem jen tlukot svého srdce. A nejen slyšel. Boha jeho, já tlukot svého srdce dokonce viděl. Bylo po všem. Ta hrůza skončila.

Nataše se to líbilo, tak nás oba objednala znova na masáže s pílingem zase za dva dny.

„Ale…“

„Už je to zaplacený,“ zmařila zkušeně můj pokus o protest, takže jsem si to utrpení zopakoval. A víte, jak vám říkají, že toho, co znáte, se nemusíte bát? Že to nebude tak hrozný? Tak to vám kecaj. Podruhé to bylo ještě horší. Místo kávy mi vtíral do těla štěrk. Káva nejspíš došla.

Dovolená v Emirátech se blížila ke konci a my si naposledy na dlouhou dobu užívali moře, byť jen z dálky, a přímořský vzduch.

Počty nakažených v Číně každým dnem rostly stejně, jako nárazově poskočily počty nakažených v Emirátech. V době našeho odjezdu měly již Emiráty dvanáct nakažených. O tom, že je situace o dost vážnější než před těmi deseti dny, kdy jsme sem přiletěli, svědčila skutečnost, že na letišti už jsme nebyli jediní, kdo měl na obličeji respirátor nebo roušku. Možná až třetina všech cestujících i personálu disponovala nějakou ochrannou pomůckou.

Na letišti, ostatně stejně jako v hotelu i u bazénu, jsme se instinktivně vyhýbali Asiatům, protože nějak nebyla moc nálada hrát si na nexenofobní pohodáře. Holt v Číně se to šířilo a začalo se to šířit i po celé Asii, takže kdokoliv, kdo vypadal jako Číňan, byl potenciální hrozba. Vím, že to je blbost a že není hezké házet všechny do jednoho pytle, ale kašlat na to. V době pandemie jdou lidskost a pochopení stranou a každý jedem jenom sám na sebe. Tedy já jedu jenom sám na sebe. Doufám, že ostatní ne. Věřím, že na světě je spousta dobra, které vydrží i těch pár sobečků, jako jsem já.

Po úspěšném vyhnutí se všem přítomným Asitům jsme nastoupili do letadla a odletěli z toho pekla plného nakažených (celých dvanáct) zpět do naší krásné zemičky bez jediného nakaženého. Cesta letadlem tentokrát proběhla z mé strany bez nějaké úzkosti z toho, že se zřítíme. I když jsme letěli přes Írán, kde sestřelují letadla jen tak jako koníček, měl jsem plné ruce práce monitoringem cestujících, jestli někdo náhodou nekašle nebo nedej bože není Asiat. Pokud by byl Asiat a navíc by kašlal, nejspíš bych z letadla vyskočil.

Letadlo nakonec nikdo nesestřelil, uvnitř nikdo nekašlal ani nebyl Asiat a my jsme přistáli doma v Čechách. V krásné České republice, kde nebylo po koronaviru ani stopy.

Což se však během pár týdnů mělo změnit. Všechno se mělo změnit. Ale nebudu předbíhat.

UŽ TO SKORO ZAČALO

Když jsme se vrátili z dovolené, atmosféra byla naprosto odlišná než v době, kdy jsme na dovolenou jeli. Za těch dvanáct dnů se toho hodně změnilo.

Tak třeba došly těstoviny. Prostě nebyly. Respektive byly, ale byly děsně moc drahé. Lidé si totiž uvědomili, že se blíží apokalypsa, a tak začali syslit a připravovat se na konec civilizace. Byl jsem na nás Čechy hrdý, jak jsme uvědomělý národ, který se rozhodl, že nad epidemií zvítězí trvanlivými potravinami. Čím víc špaget a guláše v konzervě, tím je větší šance, že koronavirovou epidemii přežijeme, to dá rozum.

Když jsem na Rohlíku objednával nákup na víkend, musel jsem se dmout pýchou nad námi Čechy, kdy se nám v rámci prevence proti onemocnění podařilo enormním zájmem vyšponovat cenu jednoho balení špaget na sto padesát korun. „Jen tak dál, krajané, takhle se na to musí,“ říkal jsem si, když jsem do košíku přihodil úplně poslední krabici rýže za kilo.

Živě jsem si představoval, jak díky trvanlivým potravinám nad nemocí zvítězíme. Viděl jsem před sebou ty blokády a zdi z gulášových konzerv na hranicích, přes které se k nám koronavirus nedostane, a hned jsem se cítil o něco bezpečněji.

Když jsem si potom přečetl, že nebylo výjimkou, kdy si lidé během jednoho nákupu nakoupili i půl tuny (TUNY) trvanlivých potravin, nabyl jsem dojmu, že nám nic nehrozí, protože pokud se k nám koronavirus dostane, utopíme ho v nekonečném moři špaget.

V té počáteční euforii jsem dokonce uvažoval, že z garáže vytáhnu loď, co mám na ryby, a tuto naplním až po strop kuskusem, nicméně posléze začaly v médiích prosakovat zprávy o tom, kterak se lidé předávkovali trvanlivými potravinami, takže jsem usoudil, že tudy cesta nevede.

Nebyly to však jen trvanlivé potraviny, co nedalo lidem spát. Začalo se totiž proslýchat, že dochází toaletní papír. Stejně jako ostatní katastrofické zprávy byla i ta o konci toaleťáku dost přitažená za vlasy, ale člověk si řekne, že na každém šprochu pravdy trochu, a pro jistotu přestane vyhazovat noviny. V médiích se objevily zprávy tuším z Itálie nebo Velké Británie, kde lokálně toaletní papír opravdu docházel. Podle mě není v pandemii nic horšího, než když všude umírají lidé, konec světa je za dveřmi, šance na přežití téměř žádná a na záchodě navíc došel toaleťák.

Samozřejmě že se absence toaletního papíru dá s přimhouřenýma očima suplovat i trvanlivými potravinami, ale utírat si zadek gulášem nebo špagetami člověku na pohodě v těžkých časech příliš nepřidá.

I když si člověk pořád snaží udržet nějaký nadhled a zdravý rozum, v krizové situaci, ve které se ocitl poprvé, často podlehne tlaku okolí, popřípadě rovnou panice.

„Proč máme na záchodě deset balení toaletního papíru?“ podivila se Nataša jednoho dne, když přišla z práce.

„To je pro jistotu, kdyby se přestal prodávat.“

„Proč by se měl přestat prodávat toaleťák?“ nechápala Nataša, která na rozdíl ode mě celý den pracuje a nesjíždí na internetu všechny možné články i statusy na sociálních sítích, takže neví, jak je situace vážná.

„Protože ho lidi vykoupí a pak nebude. Jak se na to vůbec můžeš ptát?“ kroutil jsem nechápavě hlavou nad Natašinou naivitou a neinformovaností.

Taktně to přešla mlčením a šla do kuchyně pro svačinu.

„Hele, ty nákupy budu dělat asi spíš já. Ty ses moc neosvědčil,“ vyčetla mi, když otevřela skříňku nad ledničkou, ze které se na ni sesypalo padesát balení těstovinových vrtulek.

„Co s tolika těstovinama budeme dělat?“ zajímala se Nataša, když se za pomoci lana a háku vyprostila ze závalu těstovin.

„Co bysme s nima dělali? Sníme je? Až sem dorazí koronavirus a zhroutí se civilizace, budeme rádi, že máme co jíst.“

„To nikdy nesníme tolik těstovin,“ nastínila mi na oplátku svou tezi, se kterou jsem se rozhodně neztotožňoval.

Jelikož jsem ženatý nějakých pět let, vím přesně, jak funguje manželství. V manželství totiž nesmíte dát na odiv svou slabost. Musíte si stát za svým. Jedině tak můžete v manželství vyhrát. Ano, je to tak. Manželství je soutěž, či klání, chcete-li.

Z toho důvodu, abych manželství vyhrál, jsem si okamžitě jedny těstoviny uvařil a snědl. Samotné. Bylo to dost hnusný, ale bylo to potřeba. Ten den jsem skutečně v manželství zvítězil.

Bohužel jsem v následujících dnech musel svou dominanci potvrdit, takže jsem týden jedl jenom těstoviny, abych Nataše dokázal, že mám pravdu. Abych to shrnul, po týdnu jsem v manželství ztratil vedení, a ač jsem se snažil to uhrát alespoň na remízu, nakonec jsem prohrál. Po tom týdnu mi z těstovin natolik navalovalo, že jsem nebyl schopen je pozřít. Nataša vyhrála. I to se občas stane.

Svou kontrolu nad nákupy jsem tedy ztratil a veškerou zodpovědnost vzala Nataša na sebe. Začala kupovat zcela běžné potraviny, které mi nepřišly jako vhodné pro konec světa, nicméně já už jsem v nakupování jídla neměl doma žádnou pravomoc.

„Jak nám broskve a mandarinky pomůžou, až poslední plamínek civilizace zhasne, lidé se budou chovat jako zvířata a v ulicích zavládne právo silnějšího?“ pronesl jsem směrem k nákupu potravin výtku, pročež se manželka zatvářila, jako že jí je to úplně jedno.

Mohl jsem jenom čekat na dobu, kdy opravdu přijde konec civilizace, a potom těsně před tím, než umřeme v rozbořeném domě hlady, jí z posledních sil vítězně říct: „Kdybychom měli ty těstoviny, mohli jsme přežít.“ Potom bych umřel s pocitem, že jsem nakonec celé to manželství vyhrál.

Ačkoliv jsme po potravinové stránce díky Nataše na příchod pandemie připraveni dostatečně nebyli, po stránce roušek jsme si nemohli stěžovat. Koncem února začaly být roušky nedostatkovým zbožím. Lidé pochopili, že jenom špagety a plná skříň toaleťáku nestačí. Je potřeba i minimálně deset kilo roušek. Samozřejmě že díky takovému zájmu přišla logicky chvíle, kdy roušky došly. Nebyly. Na konci února absence roušek sice nevadila, leč mohla zamrzet.

Pořád zde ale byla možnost, že se nám to vyhne.

Možnost vyhnutí se postupně v očích spousty lidí snižovala díky těm, co jezdili lyžovat do Alp. Rakousko a Itálie hlásily nárůst nakažených a já se musím přiznat, že jsem se alespoň morálně připojil k těm, kteří cestovatele za lyžováním odsuzovali.

Pokud bych v té době potkal na ulici někoho s lyžemi, tak bych mu… no nic bych mu neudělal, protože jsem velmi plachý a stydlivý, nicméně v duchu bych mu to děsně natřel. Nit by na něm v mojí představě nezůstala suchá. Až taková to byla atmosféra strachu, že jsem byl schopen někoho v mysli klidně i nakopnout za to, že jede lyžovat na hory anebo prostě jen má tu drzost, že nese na ulici lyže.

Představoval jsem si totiž, že jakmile někdo jede do Alp, na hranicích na ně na uvítanou zakašle tamní nakažený občan, protože když my tak, vy taky! A taky na těch sjezdovkách toho viru musí být plno.

Byla proto jen otázka času, kdy to přijde k nám. Přiznám se, že už jsem ani nepomýšlel na to, že by se nám to vyhnulo. Jak to všude kolem rostlo, musel jsem si přiznat, že je to asi nevyhnutelné.

V rámci možností jsme jako domácnost připraveni byli. Roušky jsme měli. Těstoviny jsme měli. Toaletní papír jsme měli. Nezbylo nám než si doma pouštět všechny Mad Maxe a čekat, až to přijde. A ono to přišlo.

BŘEZEN 2020

Už to začalo

V březnu to přišlo.

V březnu to začalo.

V březnu se všechno změnilo.

V březnu ministr zdravotnictví oznámil, že do Čech dorazil první nakažený. A ne jeden, ale rovnou tři. Těžko se ten pocit nejistoty a strachu popisuje, ale přirovnal bych to k prvnímu sexu. Všichni kolem vás už to zažili a bylo téměř jisté, že dojde i na vás. Dlouze jste se na to připravovali a teď to přišlo. Máte holku v ložnici, teoreticky jste připraveni, dokonce máte i individuálně natrénováno, ale tak nějak tušíte, že to bude stejně průser. Na rozdíl od prvního sexu však epidemie koronaviru nekončí dřív, než začne.

Ještě než přejdu dál, tak bych zde rád vypíchnul tiskovou konferenci ministra zdravotnictví. Jedním z rysů pandemie v Čechách jsou totiž téměř každodenní tiskové konference vlády nebo různých ministrů či zmocněnců pro cokoliv.

Jelikož bych byl rád, kdyby tato publikace byla takovým mementem koronavirové doby, a tím pádem si svědectví o pandemii v Čechách mohl čtenář přečíst klidně i za dvacet let, je potřeba se zamyslet, zda je opravdu nutné zde uvádět konkrétní jména politiků. S politiky je to totiž tak, že za pár let po nich ani pes neštěkne, jelikož ti psi za pár let budou štěkat na úplně jiné politiky, než štěkají dneska. Politici se mění, covid zůstává. Tedy… doufám, že ne. To byla jen taková humorná hra se slovíčky.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Karanténa s moderním fotrem.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.