PÁNSKÝ

KLUB

The Boys’ Club

Copyright © 2020 by Erica Katz

All rights reserved.

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © Hana Sýkorová, 2021

Cover © Kreativní bojovníci s.r.o., 2021

© DOBROVSKÝ s.r.o., 2021

www.nasenakladatelstvi.cz

www.facebook.com/KnihyDobrovsky.cz

ISBN 978-80-277-1654-8 (ePub)

ISBN 978-80-277-1655-5 (mobi)

ERICA KATZ

PÁNSKÝ

KLUB

Obsah

Anatomie neúspěšné fúze

Prolog

Část první

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 5

Část druhá

Kapitola 6

Kapitola 7

Kapitola 8

Kapitola 9

Část třetí

Kapitola 10

Kapitola 11

Kapitola 12

Kapitola 13

Část čtvrtá

Kapitola 14

Kapitola 15

Kapitola 16

Kapitola 17

Část pátá

Kapitola 18

Kapitola 19

Kapitola 20

Kapitola 21

Část šestá

Kapitola 22

Kapitola 23

Kapitola 24

Kapitola 25

Epilog

Poděkování

Mámě a tátovi za to, že mi dali

tak úžasný život, a za jejich

každodenní neochvějnou podporu.

(Jen vás prosím, až budete knihu

číst, sexuální scény přeskočte.)

Anatomie neúspěšné fúze

1. SEZNAM CÍLŮ. Seznam potenciálních kupců a prodejců společností na relevantním trhu.

2. DOHODA O ZACHOVÁNÍ  MLČENLIVOSTI (NDA). Písemná právní dohoda, do které vstupují nejméně dvě strany za účelem ochrany citlivých informací, dostupných každé straně během vyjednávání.

3. ZNÁMKY ZÁJMU. Výraz vyjadřující podmíněný a nezávazný zájem o koupi nebo prodej společnosti.

4. POKUS O UZAVŘENÍ. Snaha uzavřít proces fúze a pravomocně převést vlastnictví prostřednictvím podpisu a zaprotokolováním všech dokumentů.

5. ROZCHOD. Odstoupení od dohody bez uzavření smlouvy; obvykle musí strana, která nenaplnila dohodnuté podmínky, zaplatit poplatek.

6. POROZCHODOVÉ ZÁLEŽITOSTI. „Úklid“ a úpravy po uzavření či odstoupení od dohody, které mají zajistit, aby všechny strany transakce mohly dál úspěšně fungovat.

Prolog

NEJVYŠŠÍ SOUD STÁTU NEW YORK

OKRES NEW YORK: 29. ČÁST PROCESU

SHEILA PLATTOVÁ POŘADOVÉ ČÍSLO 1476/46

Žalobce,

-proti-

GARY KAPLAN

Obžalovaný

SVĚDKOVÉ:

ALEXANDRA VOGELOVÁ, SVĚDEK OBŽALOBY

MICHAEL ABRAMOWITZ, PRÁVNÍ ZÁSTUPCE SLEČNY VOGELOVÉ

PŘEDBĚŽNÝ VÝSLECH SVĚDKA V PROCESU S GARYM KAPLANEM,

zaznamenán soudní zapisovatelkou a veřejnou notářkou státu New York MAROU HARVEYOVOU. Výslech probíhá v kancelářích firmy MAYERS & COWLER na adrese Kenmare Street 41, New York, New York, v pondělí 6. června 2019, v 11:30.

PŘÍMÝ VÝSLECH VEDENÝ PANEM ZEIGLEREM:

Dotaz: Dobré ráno, slečno Vogelová.

Odpověď: Dobré ráno.

D: Jmenuji se Avery Zeigler. Pracuji pro advokátní kancelář Zeigler & Babchick. Zastupuji obžalovaného Garyho Kaplana ve stíhání zahájeném slečnou Sheilou Plattovou.

Budu se vás ptát na otázky týkající se vaší kariéry, konkrétně vašeho vztahu s panem Kaplanem. Pokud nějaké otázce neporozumíte, dejte mi vědět a já se pokusím zeptat jinak.

Nejdříve pár základních otázek. Kde jste vystudovala práva?

O: Na Právnické fakultě Harvardovy univerzity.

D: A kde jste po studiích pracovala?

O: Moje první práce po studiích bylo místo advokáta ve firmě Klasko & Fitch.

D: A v jaké oblasti jste pracovala, když jste v Klasko & Fitch začínala?

O: V Klasko začínají všichni advokáti bez zařazení. Nahlásíte, že máte zájem o určité oblasti praxe, a v dubnu se přidáte ke konkrétnímu týmu.

D: Jak se přidáte? Jak to konkrétně probíhá?

O: Nejdřív advokáti řeknou firmě, o jaké oblasti mají zájem. V těchto oblastech pracují, a pokud se osvědčí a některému týmu se zalíbí, dovolí jim se přidat.

D: Je počet volných míst v každém týmu nějak omezen?

O: V týmu musí být pro nové advokáty dostatek práce. Nemohou přijímat neomezený počet lidí.

D: Vyvolává tento proces soutěživost?

O: Řekla bych, že některé týmy jsou mezi advokáty žádanější než jiné.

[právní zástupce obhajoby se radí s kolegou]

D: Měla jste někdy pocit, že musíte překročit hranice svých povinností? Sblížit se s kolegy či klienty na jiné než profesní úrovni?

Lehce jsem se zachvěla a mé podpatky a perfektně padnoucí kostýmek, které mě chránily jako brnění, přestávaly účinkovat. Už jsem nebyla v přehnaně klimatizované zasedací místnosti v manhattanské kanceláři svého zástupce; už na mě přes okno nedopadaly sluneční paprsky, které se mi v klíně stáčely jako zlaté stuhy. Zaplavily mě vzpomínky na těch prvních pár chaotických měsíců v Klasko & Fitch: ta soutěživost, ten vzrušující pocit úspěchu, pocuchané nervy, strach a pohrdání a všudypřítomný tlak svázaný s prací advokáta bez zařazení, který se zoufale snaží zajistit si pozici u jednoho z prestižních týmů. Utřela jsem si pot z čela a na chvíli zavřela oči.

Část první

SEZNAM CÍLŮ

Seznam potenciálních kupců a prodejců

společností na relevantním trhu.

Kapitola 1

„Jak vypadám? Same? Same!“

Sam zíral na televizi, kde vyřvávala ranní talk show, s lehce pootevřenou pusou. Podpatkem svých nových tělových lodiček jsem dupla na dřevěnou podlahu.

„Co?“ otočil se ke mně, oči vykulené a tázavé. Na pravé tváři měl ještě otlak od polštáře po nerušeném spánku.

„Jak vypadám? Vypadám právnicky?“ Uhladila jsem si blůzu pod sukní a zhluboka se nadechla. „Ježíši. Jsem tak moc nervózní.“

Sklonil strništěm pokrytou bradu a prohlédl si mě od hlavy k patě. „Vypadáš fakt sexy.“

„Proboha!“ zavrčela jsem a zamířila do ložnice. Sam mě ospale následoval, zatímco se škrábal na břiše pod bílým tílkem, těsně nad flanelovými kalhotami od pyžama.

„No co? Co je na tom špatného? A jak bys vlastně měla vypadat? Ať máš vypadat jakkoli, vypadáš tak.“

Přetáhla jsem si blůzu přes hlavu a rozběhla se ke skříni. „Profesionálně! Ve svůj první den jako právnička bych měla vypadat profesionálně. Jak jinak,“ odfrkla jsem si a přehrabovala se svými halenkami.

„Vždyť vypadáš profesionálně! Nebo jsi aspoň vypadala.“ Stála jsem tam jen v podpatcích, sukni a podprsence a on vklouzl vedle mě a objal mě kolem pasu.

„Vážně?“

Přikývl a zvedl ze země mou bílou hedvábnou blůzu a podal mi ji, zrovna když se z prádelníku začalo ozývat bzučení. Otočila jsem se k Samovi zády a natáhla se pro mobil.

Chvíli jsem zírala na slovo „Rodiče“ s prstem nad „Odmítnout“. Pak jsem si to rozmyslela a stiskla zelené tlačítko, zatímco Sam využil příležitosti a odklidil se zpátky na pohovku.

„Ahoj mami! Zrovna se chystám. Co potřebuješ?“

„Jsme tady oba!“ zakřičela máma. Nastavila jsem telefon na odposlech a znovu si přes hlavu natáhla blůzu.

„Jenom ti chceme popřát hodně štěstí!“ přidal se táta. Představila jsem si je v kuchyni s nepřiměřeně dlouhou a nezvratně zakroucenou šňůrou u nohou, jak s hlavami u sebe křičí do teď už zažloutlého sluchátka.

„To jste hodní. Zavolám vám později a dám vám…“

„Alex?“ zeptal se táta.

„Haló? Slyšíte mě?“ nakoukla jsem na obrazovku a zjistila, že mám čtyři čárky.

„Zavěsil jsi!“ postěžovala si máma.

„Máte vypnutý zvuk!“ zařvala jsem a okamžitě si uvědomila, jak je to zbytečné. Dám jim pět vteřin a pak zavěs…

„Králíčku?“

„Mami?“

„Mysleli jsme, žes nám vypadla! Jsi nervózní?“

„Ani ne!“ zalhala jsem a naklonila hlavu na stranu, aby měly mé zuby lepší přístup k nehtu na mém palci. „Je to jen úvodní školení.“

„Jsme na tebe moc hrdí,“ rozplývala se. Sevřel se mi žaludek a poohlédla jsem se po kostýmku od Ann Taylorové, který, ještě s cenovkami, visel na úplném konci skříně.

Kéž bych strávila některé léto na právech v Klasko.

Věděla bych, co si obléct – co čekat.

„Mám na sobě sukni a halenku. Neměla bych si spíš vzít kostýmek?“

Na druhém konci zavládlo ticho.

Proč chci radu ohledně toho, jak se profesionálně obléct, od ženy v domácnosti a muže, který do práce každý den chodí v lékařském mundúru?

„Ať se rozhodneš jakkoli, určitě ti to bude slušet!“ řekla nakonec máma.

Obrátila jsem oči v sloup. To mi vážně pomohlo.

„Díky, mami. A díky, že jste zavolali, ale už musím letět.“

„Vyrazíš jim dech!“ zavolal táta.

Najednou jsem si připadala velmi nepatřičně. „Klid, tati. Nebudu přece zachraňovat životy.“

„Proto jsem taky řekl, že jim ten dech vyrazíš!“ zanotoval táta pyšně. Při tom otřepaném vtipu jsem se musela usmát, nemohla jsem si pomoct. Táta byl onkolog a věděla jsem, že je na mě hrdý, ale i když mi to nikdy neřekl, vždycky jsem ho tak trochu podezřívala, že by byl raději, kdybych zůstala u neziskovky Sanctuary for Families.

Když jsem byla malá, rodiče mi vždycky říkali: „Až vyrosteš, můžeš být čímkoli budeš chtít. Lékařkou, právničkou…“ Tam ale jejich seznam vždycky skončil. Nedokázala jsem si vybavit, kdy jsem se rozhodla, že tohle jsou mé jediné možnosti. Na horním rtu jsem ucítila kapičky potu. Jak jsem se sem ksakru dostala? Chci vůbec být právničkou? Možná jsem neměla brát místo ve velké firmě. Se Samem jsme mohli vyžít z mého platu ze Sanctuary for Families, než by jeho společnost začala vydělávat… Pokud vůbec začne vydělávat.

Podívala jsem se na svou velkou skříň plnou blůz a sukní, přičemž většina měla ještě visačky, a věděla jsem, že to není pravda. Tenhle život jsem chtěla: svůj luxusní byt, skříň plnou nového oblečení. Tohle jsem si vybrala.

„Máma a já jdeme na farmářský trh. Máme tě rádi! Hodně štěstí!“

Zapípání mobilu oznámilo příchozí hovor a na obrazovce se objevilo jméno Carmen Greysonové. „Díky! Už musím běžet! Mám vás ráda!“ Na jejich rozloučení jsem nečekala a přijala druhý hovor.

„Ahoj!“ vydechla jsem; ulevilo se mi, že volá má spolužačka z práv. „Jsem tak ráda, že…“

„Co máš na sobě?“ chtěla vědět Carmen.

„Tělové lodičky, tmavě modrou úzkou sukni a bílou hedvábnou blůzu?“

„Ano. Perfektní. Naprosto dokonalé. Elegantní, úhledné a profesionální,“ ujistila mě Carmen a já okamžitě cítila, jak můj tep zpomaluje. I když jsme si na škole nikdy nebyly moc blízké, to, že spolu budeme pracovat ve stejné firmě, z nás dělalo sestry ve zbrani. Carmen tam navíc strávila léto na stáži, takže jsem měla v plánu se jí držet, aby mě mohla všem představit a pomoct mi zorientovat se ve firemní politice. Carmen byla bystrá, seriózní a zajímavá – zajímavá způsobem, na jaký jsem kvůli ochranářské výchově v Connecticutu nebyla zvyklá.

Pomalu jsem vydechla úlevou.

„Taky si beru sukni a blůzu. Ale nejsem si jistá…“ Zatímco se Carmen snažila rozhodnout mezi všemi svými možnostmi, já nakoukla do obýváku.

Sam seděl na naší nové prošívané pohovce, kterou jsem koupila za zbytek firemního příspěvku na stěhování. Už teď mi chyběl. Přála jsem si, aby léto mohlo být aspoň o pár měsíců delší. Potom co jsem složila advokátní zkoušky, jsme se s tátovou kreditkou v ruce, jeho až příliš velkorysým dárkem k mému úspěšnému dokončení práv, a trochou trávy tři týdny potulovali po jihovýchodní Asii. Dosud jsem si nepřipadala úplně připravená čelit skutečnému světu.

„Tak jo. Zatím!“ Carmenin hlas se prodral mými myšlenkami, a než zavěsila, podařilo se mi s ní rozloučit. Přešla jsem k Samovi, který odtrhl oči od ranních zpráv. Podíval se na mě, jemně mě chytil za límeček a přitáhl si mé rty ke svým.

„Co se děje?“ Prohlížel si mě a zvažoval můj výraz. Posadila jsem se vedle něj.

„Netuším, proč jsem tak nervózní. Je to jen úvodní školení. Ani ještě nebudu opravdu pracovat.“

„Povedeš si skvěle.“ Nevšímavě mi stiskl stehno a otočil se zpátky k televizi. Ještě chvíli jsem ho sledovala a doufala v trochu povzbuzení. Žádného se mi nedostalo.

Došla jsem k zrcadlu v chodbě, uhladila si dlouhé karamelově hnědé vlasy a přála si, aby mé unavené hnědé oči byly jasnější. Uklidni se, řekla jsem si. Budeš v pohodě. Ustoupila jsem o kousek zpátky, ještě jednou se prohlédla a utrhla cenovku z čokoládově hnědé kabelky s hladkými liniemi a dostatkem místa na laptop, který mi koupila máma. Nebyla jsem si úplně jistá, jak se jí podařilo vybrat tak dokonalý dárek – co si pamatuju, do knihovny, kam chodila pomáhat, vždycky nosila skládané kalhoty a praktické boty bez podpatku –, ale řekla jsem si, že nejspíš požádala asistentku v místním Bloomingdale’s o pomoc s tím, co „pracující ženy“ potřebují do kanceláře. Pomalu jsem se nadechla, opatrně nasála vzduch do plic, vypustila ho ven přes našpulené rty a vyrazila ke dveřím.

„Už jdu!“ oznámila jsem.

Sam se odlepil od gauče s udýchanými, prskavými zvuky, o kterých se chybně domníval, že mu pomohou probrat ztuhlé svaly, a jako zombie došel až ke mně.

„Hodně štěstí,“ usmál se, naklonil se blíž a políbil mě na tvář.

„Co budeš dneska dělat?“ zeptala jsem se.

„Alex, vždyť pracuju. Každý den.“ Jak se šoupal zpátky k televizi, zaznamenala jsem v jeho hlase sklíčenost. „Máme před sebou hodně práce. Schůzky s investory jdou dobře. Ale ještě musíme koupit veškerý inventář…“

„Tak jsem to nemyslela,“ přerušila jsem ho a rychle se podívala na hodinky. „Vím, jak tvrdě pracuješ. Jsem jenom nervózní. A už musím jít.“

„Běž! Držím ti palce!“ Pokusil se o uklidňující úsměv.

„Všichni říkají, že tahle práce ovládne celý můj život. Ale my to zvládneme, ne?“

Vzal mé tváře do svých dlaní. „To ty jsi přece říkala, že se to zvládnout dá, pokud se nepřidáš k fúzím a akvizicím. Takže nežádej o práci u M&A. Nepředváděj se jim a nepřidávej se k nim. Je to hračka,“ řekl a mrkl na mě.

Usmála jsem se na něj a dlouze ho políbila. Pak jsem prošla chodbou, a když jsem neodbytně mačkala tlačítko u výtahu, dokud se dveře se zazvoněním neotevřely v našem patře, v břiše se mi znovu usadila nervozita.

S dvacetiminutovým předstihem jsem dorazila k jedné ze stovek kancelářských budov tyčících se na Páté avenue. Z ulice mi všechny připadaly úplně stejné. Na cestu do práce jsem si dala pětačtyřicet minut. Jízdu metrem z Chelsea do centra jsem si týden předtím dvakrát vyzkoušela a zjistila, že trvá třiadvacet minut, takže jsem měla pohodlnou rezervu. V budově, před kterou jsem teď stála, sídlila americká centrála jedné japonské banky, dvě konzultační firmy a Klasko & Fitch – největší a jedna z nejprestižnějších advokátních firem na světě. Protlačila jsem si cestu otočnými dveřmi se zvukem svých podpatků v uších, dokud mě nevyplivly v rozlehlé mramorové hale.

Sterilní foyer tvořila kakofonie jednostranných telefonátů a letmých pozdravů. Každý, kdo kolem mě prošel, vypadal, že má svůj cíl. Nikdo se tu nezdržoval ani se nevybavoval. Muži i ženy mířící k výtahům se s nacvičeným mávnutím přístupové karty spořádaně a sebevědomě prezentovali světu. Následovala jsem jejich příkladu a konejšivému proudu vody, který stékal po bílých kamenech, a varovné pásce ohraničující jeden ze vzdálenějších výtahů, kde správa budovy vyvěsila ceduli, věnovala jen krátký pohled. Opatrně jsem udržovala rychlé tempo směrem k velkému modrému nápisu až na druhém konci haly, který prohlašoval: „Zdravíme nové advokáty firmy Klasko & Fitch.“

Když jsem procházela kolem stolu ochranky, muž se jmenovkou, na které stálo „Lincoln“, se na mě příjemně usmál. Nejspíš už v tom měl praxi a poznal nervózního nováčka, když ho viděl.

„Zdravím! Vítejte v Klasko & Fitch! Jsme moc rádi, že budete pracovat právě u nás. Alexandra Vogelová, že? Omlouvám se. Dáváte přednost Alex, že ano?“ Od uvítacího stolu se na mě vřele usmála brunetka s tváří anděla, která vypadala asi na pětačtyřicet. „Jsem Maura. Náborová manažerka. Nevím, jestli si mě pamatujete…“

„Ovšem! Viděly jsme se na pohovoru v kampusu. A ano, Alex. Děkuji.“ Můj hlas byl klidný, tak jako vždy, když jsem se ocitla v napjaté situaci. Byl to důsledek mé kariéry v závodním plavání, který mi umožnil maskovat nervozitu, když to bylo třeba.

Zatímco procházela hromadu složek za malým nápisem „R–Z“, podívala jsem se na hodinky.

„Jdete přesně načas,“ ujistila mě, aniž by odvrátila oči od složek. „Nejste tu první ani poslední. Hezky uprostřed. Vůbec si nedělejte – konečně! Tady ji máme.“ Z hromady složek vytáhla tu s logem K&F. „Váš průkaz s fotkou a přístupová karta. Budete je potřebovat, abyste mohla používat výtahy. Půjdete rovnou támhle a do pětačtyřicátého patra. Kdybyste náhodou zapomněla, je to hned na první straně. Kdybyste něco potřebovala…“

„Dobrý den, jsem Nancy Duvalová.“ Maura i já jsme se otočily. Stála před námi blondýnka s vykulenýma očima, která si hrála s roztřepeným lemem svého saka. Na chvíli jsem se zarazila, když jsem si všimla, že je oblečená formálněji než já, ale pak jsem si řekla, že má dobře padnoucí sukně je stejně vhodná jako její obnošený kostýmek. Říkala jsem si, jestli je její vyrušení pouze výsledkem nervozity z prvního dne, nebo známka celkové sociální nešikovnosti, s jakou jsem se dobře seznámila na právech.

„Zdravím!“ Po Mauřině boku se objevila vysoká hubená blondýnka a podívala se na Nancy. „Já jsem Robin, také jsem náborová manažerka. Postarám se o vás.“

Poděkovala jsem Mauře za pomoc a strčila jsem si složku do tašky.

Mrkla na mě. „Moc se mi líbí vaše kabelka.“ Usmála jsem se na ni a zamířila k výtahům obsluhujícím podlaží 35 až 45, kde už čekaly tři ženy – všechny na sobě měly kostýmek. Modlila jsem se, aby nejely nahoru do pětačtyřicátého patra. Měla jsem si vzít kostýmek. Všichni budou oblečení formálněji než já a Carmen. Všichni muži na sobě budou mít oblek. Kde je vlastně Carmen? Měla bych se postavit vedle ní, abych nevyčnívala.

„Alex!“ zavolala mým směrem nejvyšší z tria u výtahu.

Zírala jsem na ni. „Carmen! Ahoj!“

Při pohledu na její perfektně padnoucí kostýmek z Theory v námořnické modré – přesně ten, který jsem si zkoušela, ale zavrhla, protože byl moc drahý – jsem cítila, jak červenám.

Objala mě, zatímco já stála s rukama nešikovně podél těla.

„Tak sis nakonec vzala kostýmek,“ donutila jsem se říct klidným hlasem.

„Psala jsem ti! Ale vypadáš skvěle!“ Carmen zářila. Pozorně si mě prohlédla svýma světlýma, skoro až průzračnýma modrýma očima. Podívala jsem se na mobil a uviděla její zprávu, kterou poslala před čtyřmi minutami. Nejspíš ji poslala, zatímco jsem byla v metru. Když už bylo pozdě. Nevím, proč poslouchám svou matku, pomyslela jsem si. Neví, o čem mluví.

Než jsem jí mohla odpovědět, otočila se Carmen ke svým kamarádkám. „Tohle je Jennifer a Roxanne. Chodily jsme spolu na vysokou.“

„Ahoj,“ řekla Jennifer přívětivě. Její velké hnědé oči pod plnou blonďatou ofinou prozrazovaly jistou míru nervozity.

„Ahoj!“ řekla Roxanne se zamáváním. „Nevím proč, ale jsem strašně nervózní!“ zasmála se a odhrnula si kaštanové vlasy z očí. Byla drobná a rozkošná – jako zrzavá panenka, kterou jsem jako malá mívala na posteli.

„Já taky!“ Trochu jsem se uvolnila, vděčná, že to přiznala nahlas. Přistoupili k nám dva muži v oblecích s firemními jmenovkami. Smáli se a celá pětice se vřele přivítala, zatímco já stála stranou a sledovala ty vyrovnané mladé profesionály, jak si povídají.

„Zdravím! Kevin,“ otočil se ke mně jeden z mužů a napřáhl ruku. Donutila jsem se udržet oční kontakt, ale rozptylovaly mě jeho do špiček nagelované vlasy. Chlapi tohle dneska vážně ještě dělají?

„Alex.“ Usmívala jsem se, ale záviděla jsem jim, že tu spolu strávili léto, učili se, jak to tady chodí, a celou tu dobu vydělávali šestkrát více než já na stáži v neziskovce.

I když od sedmé třídy uběhlo už dvanáct let a já teď měla zdravý společenský život, právnický titul a rozumně vypracované paže, cítila jsem se stejně jako tehdy, když jsem celý týden musela o každé obědové přestávce jíst krůtí sendviče na záchodě. Sandy Cranswellová, včelí královna naší třídy, se rozhodla, že mě bude nesnášet, protože jsem z plavání měla „chlapská ramena“, takže se mnou v jídelně nechtěl nikdo sedět. Dlouho to nevydrželo, protože se se mnou cestou na státní finále skamarádil Zach Schaeffer, jeho parta osmáků se brzy přidala a Sandy mě vzala na milost. Ten nepříjemný pocit se mi ale vryl do paměti.

Spolu s pár dalšími lidmi jsme se nahrnuli do výtahu, a zatímco ostatní si vzrušeně povídali, já stála vzadu a na moment zavřela oči. Zoufale jsem se snažila přimět kapku potu, která mi stékala po páteři, aby se vypařila dřív, než mi prosákne přes blůzu.

Jakmile se náš výtah v pětačtyřicátém patře vyprázdnil, naskytl se nám pohled na dubovou podlahu s širokými prkny nesoucí moderní mramorový recepční stůl obklopený pohovkami a křesly z tmavě hnědé kůže. Z doby, kdy si mě skoro před rokem zavolali na další pohovor, jsem si místnost pamatovala jen matně. Ale ten den jsem byla příliš nervózní na to, abych ocenila, jak krásné ty kanceláře jsou. Dvě ženy a jeden muž, kteří vypadali na něco přes dvacet, seděli za stolem se sluchátky na hlavě. Když nás zpozorovali, nasadili úsměv, ale své „Kam vás mohu přepojit?“ a „Okamžik, prosím.“ chrlili dál. Cedule se slovy „Úvodní školení advokátů v prvním roce praxe“ nás nasměrovala chodbou lemovanou prosklenými konferenčními místnostmi.

Dveře k naší zasedačce byly na znamení přivítání otevřené a rozhrnuté závěsy odhalovaly výhled na jih, který zabíral snad celý Manhattan za Padesátou pátou ulicí. Přímo proti mně se skvěla MetLife Building; v dáli se odhodlaně leskla Věž svobody; k obloze se sebevědomě řítila Empire State Building, která jako by vyzývala Chrysler Building k souboji vůlí; a nalevo se nad stříbrnými vodami East River ospale klenul Brooklynský most.

Na pódiu stála žena v šedém kalhotovém kostýmku a s úšklebkem pozorovala, jak to všechno vstřebáváme. „Ohromující, že?“ promluvila do mikrofonu. Ostatní si začali sedat, někteří si povídali a já si uvědomila, že nikdo z nich se nad tím výhledem nerozplýval. Nejspíš si na něj během letní stáže zvykli. Přesto jsem se trochu uvolnila, když mi došlo, že několik z mých nových kolegyň mělo na sobě sukně a blůzy, tak jako já. Nenápadně jsem se oddělila od Carmen, Roxanne a Jennifer, abych mezi nimi nevyčnívala, a posadila se mezi Kevina a jednoho Afroameričana v tmavě modrém obleku doplněném červeným motýlkem s malými žlutými kytičkami.

Muž s motýlkem se naklonil přes mě a ukázal na Kevinovu kravatu; byla oranžová s malými štěňátky a zavázaná dvojitým Windsorem, který vyvolával dojem, že je jeho krk ještě tenčí, než doopravdy byl. „Ferragamo?“

„No… já…“ Kevin otočil svou kravatu a podíval se na štítek se značkou. „Jo! Asi mám firemní uniformu!“ zasmál se a napřáhl ruku. „Kevin.“

Druhý muž mu potřásl rukou a mrkl na něj. „Ty vlasy žeru.“ Zarazila jsem se, i když to neznělo, že by si z Kevina utahoval. „Derrick. Na stáži jsem byl v losangeleské pobočce, takže jsem tu nový,“ vysvětlil Motýlek, pak se zaklonil, položil si ruku na srdce a druhou napřáhl ke mně. Byl pohledný, měl výrazné lícní kosti a hranatou čelist, ale měl i styl a široký úsměv, který rozvázal uzel mezi mými lopatkami.

„Alex,“ řekla jsem a potřásla si s ním rukou. „Já strávila loňské léto v Sanctuary for Families.“ Krátce pokývl; oba jsme tu byli noví.

„Dobré ráno.“ Když žena v šedém kostýmku promluvila do mikrofonu, všichni utichli. „Jmenuji se Eileen Kastenová. Jsem společník pro soudní spory a mám na starost tréninkový program během vašeho prvního roku. Úvodních osm měsíců se každé pondělí zúčastníte školení zaměřeného na obecné firemní postupy. Doufáme, že se během svých prvních měsíců naučíte co nejvíce z mnoha oblastí praxe, abyste se mohli informovaně rozhodnout, na čem budete pracovat po zbytek své kariéry. Po osmi měsících se přidáte k jednomu pracovnímu týmu; jeho zodpovědností pak bude vaše znalosti v oblasti práva, na kterou se specializuje, obohatit a zdokonalit. Vy ohodnotíte je. Oni ohodnotí vás. Pokud se shodnete, můžete se k nim přidat. Nakonec budete všichni, všech dvaapadesát z vás, spokojení.“

Derrick si odfrkl a obrátil oči v sloup. „Přinejmenším polovina z nás bude zklamaná,“ zašeptal. „V těch nejlepších pracovních skupinách není pro tolik lidí dost místa.“ Do té doby jsem nevěděla, že některé týmy měly být lepší než jiné, jen že M&A, tedy fúze a akvizice, měly být nejnáročnější.

Proslov pokračoval. „Dnes chci, abyste vzali na vědomí jeden druhého. Podívejte se doprava.“ Otočila jsem se a dívala se na lesklý pichlavý týl Kevinovy hlavy. „Tenhle člověk byl mezi prvními patnácti procenty studentů jedné z patnácti nejlepších právnických fakult v zemi. Teď se podívejte vlevo.“ Otočila jsem se a viděla Derricka, který šilhal a jeho vypláznutý jazyk byl jen kousek od mého obličeje. Musela jsem si rukou zakrýt pusu, abych nevyprskla smíchy. „Tenhle člověk byl mezi prvními deseti procenty na jedné z deseti nejlepších právnických fakult v zemi.“ Pro efekt se odmlčela. „Jak tohle vím?“

„Všichni jsme byli mezi prvními deseti procenty na jedné z deseti nejlepších právnických fakult!“ zavolal Derrick směrem k pódiu.

„Jak se jmenujete?“ zeptala se žena.

„Derrick Stockton,“ řekl se sebevědomím, jaké jsem mu záviděla.

„Máte naprostou pravdu, Derricku Stocktone. Tímhle vás nechci nijak zastrašit. Právě naopak, chci vás ubezpečit, že sem patříte. Ale také vás chci varovat, že se vám tu nepodaří odlišit se od ostatních pouze na základě inteligence. Přinejmenším to nebude snadné.“

Těžce jsem polkla a začala si hrát s kůžičkou kolem nehtů.

„Pěkná blbost. Neskutečné klišé,“ zamumlal Derrick pod vousy. Vytáhl z kapsy mentolku a dal si ji do pusy. „Chceš taky?“

„Bože,“ zakryla jsem si pusu. „Smrdí mi z pusy?“ Derrick na mě chvíli zíral a pak hravě přimhouřil oči.

„Ty budeš tak trochu praštěná, že? To se mi líbí,“ zašeptal. „Tvůj dech je v pohodě. Jen jsem chtěl být zdvořilý.“

„Jsem nervózní,“ přiznala jsem a mentolku si vzala.

„A kdo není?“ zaculil se, což mě okamžitě uklidnilo.

„… očekáváme od vás silnou pracovní morálku. Odhodlání.“ Žena na pódiu otáčela roboticky hlavou z jedné strany místnosti na druhou. „Houževnatost. Chceme, abyste byli jako houby. Jste tady, protože jste to nejlepší, co nám americké právnické fakulty mohou nabídnout. Mimochodem, to samé platí i pro vaše mezinárodní kolegy v Británii, Německu, Francii, Japonsku, Hongkongu, Brazílii a Austrálii. Na začátku února budete mít příležitost se setkat se všemi svými kolegy, kteří jsou tak jako vy v prvním roce praxe, na Akademii pro první ročník v L.A. Jak víte, nejsme jen největší, ale nejspíš také nejlepší advokátní firmou na světě. Naše řady tvoří dva tisíce pět set advokátů v sedmatřiceti pobočkách po celém světě. Náš ředitel oddělení soudních sporů býval ředitelem jedné z divizí Komise pro kontrolu cenných papírů Spojených států. Troufli jsme si na Facebook. Jsme firma, která obhajovala případy pozitivní diskriminace pro Michiganskou univerzitu. Jsme firma, která…“

„Rádi všem říkají, že obhajovali pozitivní diskriminaci. Jako by to znamenalo, že nejsou rasisti nebo co,“ zašeptal mi Derrick.

Zatímco Eileen pokračovala ve svém nudném monologu, já se rozhlédla po místnosti a, přestože jejich výrazy byly klidné, cítila nervózní energii svých nových kolegů. Žasla jsem nad jejich novými kravatami a padnoucími obleky, jejich lesklými podpatky a škrobenými límečky. Byly to dospělácké ekvivalenty čistých bílých tenisek v první školní den. Podívala jsem se dopředu na holky z Kolumbijské vedle Carmen a na jejich velmi podobné kostýmky a instinktivně si uhladila blůzu.

Všimla jsem si Derricka, jak mě chápavě pozoruje. „Máš štěstí,“ řekl tiše.

„Jak to?“

„Nikdo vlastně neví, co pro ženy znamená ‚neformálně profesionální oblečení‘. Můžete si obléct, co chcete. Všichni by si mysleli, že tím třeba chcete něco říct.“ Na chvíli se odmlčel. „Ale abys věděla, tak máš pravdu. Obleky a kostýmky jsou profesionální. Ty jsi neformálně profesionální.“

„Ty máš taky oblek!“

„Taky jsem profesionální v jednom kuse, kotě,“ mrkl na mě; znovu jsem se musela zasmát. Konec toho motivačně zastrašujícího proslovu jsem neslyšela, ale najednou nás poslali do čtyřicátého patra na školení v technologiích. Když jsme se hromadně sunuli k výtahu, minuli jsme sklem obehnanou konferenční místnost, kde kolem lesklého mohutného dřevěného stolu sedělo šest bělochů v tmavých oblecích.

„Ti jsou nejspíš z M&A,“ řekl Derrick s hlavou nakloněnou na stranu.

„Jaks to poznal?“ zeptala jsem se a dál je pozorovala přes sklo.

„Podle toho, jak sedí. Co mají na sobě. Jak vypadají.“ Otočila jsem se k němu a povytáhla obočí. „Jako namyšlení kreténi. Ti nejrespektovanější a nejlépe placení namyšlení kreténi v Klasko. Dostat se k nim je těžké, protože se k nim chtějí dostat snad všichni. V L.A. to bylo stejné. Řekl bych, že to tak bude všude. Jaké týmy jsi nahlásila, když rozesílali ten dotazník?“

„Realitní právo,“ zamumlala jsem a doufala, že se mu má volba bude zdát dost dobrá. Znovu jsem se podívala na muže v konferenční místnosti a na náhodné záblesky světla odrážející se jim od hodinek a manžetových knoflíčků. Všichni byli velmi dobře upravení a oblečení. Se svými soustředěnými pohledy vypadali, jako by vypadli z reklamy na schůzku v korporátní Americe. Možná právě proto jsem jimi byla tak ohromená.

Jeden z nich, mladší než ostatní, měl na sobě dokonale střižený oblek, měl zářivé vlasy a byl dokonale opálený. Pak jsem si uvědomila, že měl Derrick pravdu. Nebylo to jen jejich oblečením nebo intenzitou v jejich očích nebo tím, jak seděli sebevědomě s nohama od sebe. Byla to kombinace toho všeho. Prostě působili důležitějším dojmem než my ostatní – než já. Jak jsme s Derrickem pomalu postupovali chodbou, nemohla jsem od nich odtrhnout oči a natahovala krk, jen abych je měla dál na očích. Když jsem se od nich konečně odvrátila, vzpomněla jsem si na zvěsti o tom, jak náročné mají klienty a že hodiny, které jim účtují, jsou přímo astronomické. Po cestě na další lekci se jejich zdánlivý lesk z mé mysli vytrácel.

Kapitola 2

Místnost, do které nás zavedli, byla tlumeně osvětlená s asi stovkou počítačů a telefonů uspořádaných do úhledných řad. Ventilátory nad našimi hlavami na nás chrlily studený vzduch, aby udržovaly počítače v chladu, a my se zatím třásli zimou. Derrick pro mě vytáhl židli vedle té jeho a já se na ni vděčně usadila.

V přední části místnosti přecházela sem a tam žena s dlouhým kudrnatým copem po pás. Odkašlala si a začala mluvit. „Počítače a telefony na vašich pracovních stanicích jsou navrženy tak, aby odpovídaly těm ve vašich kancelářích. Začneme s telefonem…“

„Vsadím se o deset babek, že za posledních deset let u ní v bytě nebyla kromě ní jediná živá duše,“ zašeptal Derrick.

„To je kruté!“ zašeptala jsem se smíchem. „Platí.“

„… a věřte nebo ne, ale nejčastější chyba, kterou lidé dělají, je, že zapomenou zavěsit. Varovala jsem vás.“ Široce se usmála. „Začneme tím, jak někomu zavolat. Tím nejjednodušším, co dnes budeme dělat, ale zvykněme si procvičovat úplně všechno. Vypnula jsem si mobil a napsala své číslo na tabuli za mnou. Stiskněte devítku pro vnější hovor a jedničku, takže abyste zavolali mně, vytočíte 9-1-9-1-7-6-1-2-3-1-4-2. Teď si to všichni vyzkoušejte, ale prosím vás, nenechávejte mi žádné vzkazy.“

Slušně jsme se zasmáli, zvedli sluchátka a začali vytáčet její číslo.

„Devět-jedna-jedna, jak vám mohu pomoci?“ zeptal se hlas na druhém konci linky. Se zděšením jsem se podívala na sluchátko a práskla jím do vidlice.

„Co se stalo?“ naklonil se ke mně Derrick a díval se na můj telefon, ale bylo mi moc trapně na to, abych mu odpověděla.

„Výborně. Dobře. A teď přesměrování hovoru.“ Všichni jsme upřeli pozornost do přední části místnosti. „Všimněte si, že tlačítko přidržení…“

Najednou naši instruktorku přerušilo zvonění mého telefonu.

Všichni se ke mně otočili; Derrick si dokonce otočil křeslo, aby na mě mohl zírat. Instruktorka se zamračila a pokynula k mému telefonu. Zvedla jsem to.

„Zdravím, všechno je v pořádku… Jsem v pořádku… Vytočila jsem vás omylem,“ zakoktala jsem do telefonu a položila ho, než stihl volající cokoli říct. Cítila jsem, jak mi tváře hoří ponížením.

„Kdo to byl?“ zeptala se instruktorka. Zněla spíš zvědavě než naštvaně.

Zírala jsem na ni a nebyla schopná si dost rychle vymyslet nějakou lež. „Musela jsem za devítkou omylem vytočit o jedničku navíc,“ řekla jsem tiše.

„Tys vytočila tísňovou linku?“ zahulákal Derrick. V místnosti bylo chvíli ticho a pak následoval výbuch smíchu. Když jsem vzhlédla od svých zaťatých pěstí v klíně, překvapilo mě, že se na mě všichni dívají se soucitem. Derrick mi položil ruku kolem ramen a já se mu dramaticky přitulila k boku.

„To je toho, já zrovna omylem zavolala řídícímu společníkovi firmy,“ ozval se hlas zezadu. Ohlédla jsem se za ním a spatřila Carmen.

„Vy jste zavolala Mikeu Baccardovi?“ zajíkla se instruktorka.

„Tísňová linka ti aspoň nemůže dát padáka!“ řekla Carmen a všichni se znovu rozesmáli. Vděčně jsem na ni kývla.

Také instruktorka se usmála. „Jste opravdu zajímavý ročník. Ale teď zpátky k věci. Nebo se odtud do večera nedostaneme a já mám doma tři koťátka, která se sama nenakrmí!“

S Derrickem jsme se na sebe podívali. „Jsem si docela jistá, že mazlíčci živí jsou,“ podotkla jsem.

„Tak teď jsi mě dostala, Vogelová,“ usmál se. „Máš u mě drink.“

Každý z nás dostal kancelář s dokonalým výhledem na Manhattan, firemní e-mail, firemní mobil, firemní laptop, firemní kreditku, firemní penzijní účet, firemní zdravotní pojištění, členství ve fitku Equinox a taky firemní sportovní tašku, která nás měla motivovat, abychom do fitka chodili. Seznámila jsem se se svou sekretářkou Annou, která mi ukázala fotku svých vnoučat v přívěsku kolem krku a s hrdostí mi oznámila, že její nejstarší syn se zrovna stal knězem. Okamžitě se mi zalíbila. Zeptala se mě, čemu dávám přednost při předávání zpráv, nabídla se, že bude převádět mé změny v dokumenty, a trvala na tom, že mě bude krmit, i když si budu myslet, že na jídlo mám moc práce. Sice jsem nevěděla, co „převádět změny“ znamená, a nedokázala jsem si představit svět, ve kterém by práce trumfla potřeby mého kručícího žaludku, ale srdečně jsem jí poděkovala a v duchu se zavázala, že po ní nikdy nebudu chtít nic, co bych nezvládla udělat sama.

„Každé ráno přicházím v devět, abych nachystala, co byste mohla potřebovat, a zkontrolovala váš rozvrh,“ pokračovala. „Advokáti většinou přicházejí mezi půl desátou a půl jedenáctou, ale není to pravidlo. Odcházím o půl šesté, a než se ráno vrátím, pokryje vás noční sekretářka. Může být?“

Přikývla jsem a Anna se vrátila do své kóje před mou kanceláří, abych se mohla v klidu zabydlet.

„Když budete něco potřebovat, dejte mi kdykoli vědět!“ zavolala na mě. „Starám se tu o vás a další dva právníky v sousedních kancelářích, ale čas si vždycky najdu, i když to tak nemusí vypadat.“

Vděčně jsem se na ni usmála, sedla si za stůl a prošla si e-maily od koordinátora školení ohledně našeho rozvrhu na příští týden. Abych zabila čas před poledním školením o etice, vytočila jsem Carmeninu linku ve snaze procvičit si propojování konferenčního hovoru. Zbytek dne utekl jako voda, a když o půl páté skončil blok věnovaný benefitům, vrátila jsem se do své kanceláře s pocitem, že je moc brzy na to, abych šla domů. Chvíli po páté jsem zvedla hlavu a pohledem se střetla s Annou, která se zrovna chystala k odchodu. Vědoucně pokývla hlavou, došla ke mně a ramenem se opřela o rám dveří.

„Měla byste jít domů, zlatíčko. Brzy budete pracovat tak moc, že zapomenete, jak vypadá váš byt. Uvidíme se zítra.“ Ani jsem se nestačila rozloučit a už byla pryč.

Zazvonil mi telefon a já při představě, že už budu muset doopravdy pracovat, najednou zpanikařila, ale byla to jen Carmen.

„Ahoj.“

Zasmála se. „Taky ti přijde na hlavu, že máme vlastní kancl?“

„Že jo? Připadám si, jako bych hrála právničku v nějakém seriálu!“

„Všichni jdeme oslavit náš první den do baru přes ulici. Pojď taky!“

„Slíbila jsem příteli, že budu doma na večeři.“

„Ale no tak,“ odfrkla si. Podívala jsem se na hodinky. Školení skončilo dřív a Sam mě doma nečekal ještě aspoň hodinu. Pomyslela jsem na všechny ty šťastné hodinky po práci, které jsem vídala v televizi a ve filmech. Předtím jsem nikdy neměla kolegy, kteří by byli ochotní utrácet za předražené pití.

„Tak jo. Jsem pro.“ Byl to dobrý pocit, ustoupit tak rychle. Poprvé v životě jsem se cítila jako profesionál.

„První runda je na mě!“ prohlásil Derrick a podal barmanovi svou kreditku, zatímco nás pět se shluklo za ním.

„To ne!“ protestovali jsme všichni jednohlasně.

„Je to na mě. Zaplatím to ze svého příspěvku na stěhování,“ řekl s úsměvem. „Co pijete?“

Postupně jsme volali své objednávky na barmana a já se rozhlédla po poloprázdném podniku.

Naklonil se ke mně Kevin. „Jenom my a lidi z burzy a od reklamy. Právníci a investiční bankéři se sem dřív než o půl sedmé nedostanou.“

Derrick mi přes Roxanninu hlavu podal vodku se sodou a já mu nehlasně poděkovala. „Jak víš, že jsou od reklamy?“ zeptala jsem se Kevina.

„Podle oblečení. Možná mají špatný vkus, ale spíš na lepší nemají peníze,“ řekl, než zamířil pryč, aby zabral stůl, jehož současné osazenstvo právě platilo účet. Uvědomila jsem si, že v baru převažovali lidé v khaki kalhotách a špatně padnoucích šatech; pak jsem se podívala na náš malý klan a naše dobře padnoucí obleky, elegantní sukně a halenky. A to jsme ještě ani nedostali první výplatu.

Kevin nás zavolal ke stolu, zrovna když servírka setřela lepkavé zbytky záhadného temného alkoholu ze silně nalakovaného dřeva a odnášela skleničky.

„Mimochodem, Derricku, jak to, že ti z příspěvku na stěhování vůbec něco zbylo?“ zeptala se Carmen. „Mně sotva stačil, a to jsem se stěhovala jenom z Bostonu. Nestěhoval ses přes celé Státy?“

Derrick pokrčil rameny. „Rodiče mají ve městě zařízený byt, kde teď žiju, takže jsem vlastně neměl co stěhovat. Ale Klasko zajímalo, jestli se budu stěhovat do New York City. Řekl jsem, že jo. Protože to tak bylo. A teď mám deset táců a můžu je investovat do vašich drinků.“

Na to jsme si přiťukli.

„Vám dali na stěhování deset tisíc?“ zeptala se Roxanne. „Nám z Kolumbijské nenabídli nic.“ Podívala se na Jennifer, která souhlasně přikývla.

„Ještěže tak,“ podotkla jsem. „Jinak bychom si s přítelem nemohli dovolit zaplatit zálohu. Po podpisu smlouvy nám už zbylo tak akorát na gauč.“

Carmen se na mě podívala. „Už bydlíte spolu!? Jmenuje se Sam, že?“ Přikývla jsem. Byla jsem ohromená, že si jeho jméno pamatovala, když se v Cambridge viděli jen letmo.

„Jak dlouho jste spolu?“ zeptala se Jennifer.

„Skoro čtyři roky.“

„Co je zač?“

Pokrčila jsem rameny. „Potkali jsme se na vysoké – já byla na Harvardu, on na MIT – a on si pak založil firmu v Bostonu. To je částečně důvod, proč jsem kvůli právům zůstala na Harvardu.“ Všichni kolem stolu přikyvovali a já mohla být klidná, protože jsem věděla, že si nikdo z nich nemyslí, že se vytahuju.

„Půl roku v Klasko a budeš zase nezadaná!“ škádlil mě Derrick. Všichni se smáli a já se donutila k nim přidat, ale žaludek se mi sevřel.

„Nekecej blbosti, Derricku,“ řekla Carmen a povzbudivě na mě kývla.

„Jenom si dělám srandu,“ reagoval Derrick, mírně do mě šťouchl ramenem a já si začala okusovat spodní ret.

Dveře baru se rozletěly dokořán. Všichni jsme se otočili a spatřili sebevědomě vstoupit tři muže v oblecích. Zdálo se, že pocity odmítnutí či koncept gravitace jim vůbec nic neříkaly. Jednoho z nich jsem poznávala. Byl to ten mladý přitažlivý advokát, kterého jsem si dřív všimla v konferenční místnosti. Číšník jim připravoval pití ještě dřív, než vůbec došli k baru.

„To jsou advokáti z M&A,“ poznamenala Carmen tiše.

„Nejspíš se pak ještě vrací do práce,“ řekl Kevin s pohledem upřeným na hodinky. Muži se opřeli o bar a jen s lehkým zašklebením do sebe kopli panáka. Pak začali usrkávat jantarovou tekutinu ze svých nízkých tlustých skleniček. Jak by se kdokoli po panáku a drinku mohl vrátit do práce? Pozorovala jsem toho hezkého tmavovlasého advokáta, jak vytahuje bankovku ze spony a posouvá ji po baru směrem k barmanovi.

„To mi připomíná – potřebujeme nějaké panáky!“ promluvil Derrick a naše pozornost se přesunula zpátky k němu.

„Já už bych vlastně měla jít domů,“ řekla jsem omluvným tónem.

Carmen otevřela na protest pusu, ale pak přikývla. „Vyprovodím tě.“

Jak jsme odcházely z baru, dva elegantní muži v oblecích na cestě dovnitř nám podrželi dveře. Upravení. Dobře vychovaní. Dobře oblečení. Zdálo se, že už asi nastal čas bankéřů a právníků. Přešla jsem k obrubníku, nakoukla na východ po Padesáté páté ulici a vyhlížela taxi. Cítila jsem, jak mě Carmen pozoruje.

„Řekla bych, že máme za sebou úspěšný první den!“ zvolala vesele. „Mrzí mě, že se Derrick choval jako debil. To proto, že se mu líbíš.“

„Vážně?“ otočila jsem se zpátky k ní a ona přikývla. Nepřipadalo mi, že se Derrick, s jeho módním sestřihem, barevným motýlkem a okázalým vystupováním, zajímá o ženy.

„Ptala jsem se ho. Brzo poznáš, jak umím být vlezlá,“ přiznala a pohrávala si přitom s nehty. „A soutěživá. Strašně soutěživá.“ Nikdy jsem nepotkala nikoho tak sebeuvědomělého a upřímného.

„Taky jsem soutěživá,“ přiznala jsem. „Ale asi spíš sama se sebou.“

Nebyla to úplná lež. Celé dospívání jsem závodně plavala a deset let jsem držela dívčí světový rekord juniorů ve volném způsobu na 50 a 400 metrů. (Před pár lety mi titul vyfoukla nějaká Ruska.) Na Harvard mě naverboval trenér plavání, ale v půlce sezóny ve druháku jsem se kvůli zranění ramene musela titulu sportovec vzdát a stal se ze mě obyčejný student.

„Co se mě týče, ty a já táhneme za stejný provaz,“ řekla Carmen. „Jsem tak ráda, že tu mám někoho, koho znám z práv!“

Plavání mi nikdy neumožnilo být součástí týmu – dokonce jsem nikdy ani neplavala štafetu – a představa, že teď budu do jednoho patřit, se mi líbila, i když jsem si říkala, jestli vůbec vím, jak na to.

„Jasně, jsme v tom spolu,“ souhlasila jsem.

Carmen si s rukama v bok protáhla záda, zaklonila se, podívala se na nebe, pak se narovnala a podívala se mi do očí. „Myslím, že je ze mě právnička jenom proto, že můj otec a tři bratři jsou taky právníci. Chci dokázat, že jsem stejně dobrá jako oni. Nebo lepší.“ Uličnicky se zazubila. „Jak říkám, jsem soutěživá.“

„Pořád lepší důvod než ten můj. Já jsem asi právnička jenom proto, že to mí rodiče navrhli.“

„Jedináček?“ zeptala se Carmen. Přikývla jsem. „Klasika. Ale asi tě mohli navést i horším směrem. Stejně jsem ráda, že jsme v tom teď spolu.“ Všimla si rozsvíceného taxíku, který mířil k nám, a zvedla ruku.

Záviděla jsem jí, jak dokázala tvořit fakta jen tím, že něco vyslovila nahlas. Protože to řekla, byly jsme teď kamarádky – spojenci –, zatímco ještě včera jsme byly jen bývalé spolužačky. Při nastupování do taxíku, který mi přivolala, jsem se usmála a zamávala jí.

Když jsem dorazila domů, Sam byl rozvalený na pohovce a díval se na 360° s Andersonem Cooperem. Aspoň se už převlékl z pyžama. Snažila jsem se představit si, co tu sám celý den dělal. S potenciálními investory pro svou začínající společnost se sešel, ještě než jsme odjeli do Asie, a pokud mi bylo známo, teď už jen čekal na jejich odpověď. Natáhl ke mně paže a já se k němu přitulila.

„Jak to šlo?“ zeptal se.

Dramaticky jsem se zamračila. „Dneska jsem na sebe zavolala policajty.“ Chtěl se na něco zeptat, ale zastavila jsem ho zvednutím ruky. „Přede všemi.“

„Potřebuješ drink,“ zasmál se, lehce mě políbil na rty a zvedl se.

Vrátil se z kuchyně se dvěma sklenkami červeného vína a jednu mi podal. „Na mou pracující ženu.“ Přiťukli jsme si. „No a jací jsou ti ostatní právníci? Někdo známý? Co ta Carmen z Harvardu?“

„Seznámila jsem se s pár moc milými lidmi. Všichni působí tak… sebejistě. Carmen je skvělá. Škoda, že jsme si na právech nebyly bližší.“

„K tomu jsi tenkrát měla mě.“

„Já vím.“ Jemně jsem ho políbila a zavrtala se do skuliny mezi jeho bokem a paží.

Měl pravdu, samozřejmě. Ale mívala jsem i kamarády z vysoké, z nichž, kromě dvou, kteří byli z L.A. a odstěhovali se zpátky na západní pobřeží, mnoho po promoci zůstalo v Bostonu. Přestože jsem vyrostla na newyorském předměstí, ve městě jsem moc přátel neměla. Vůbec by mi nevadilo, kdybych nadosmrti zůstala v Bostonu, ale protože tady bylo pro Samovu firmu více příležitostí, rozhodli jsme se přestěhovat.

„Jak ses měl ty?“ zeptala jsem se.

„Dobře! Byl jsem produktivní.“ Když mluvil, díval se spíš na Andersona Coopera než na mě. „Hádej, co mě dneska napadlo.“

Povytáhla jsem obočí.

„Začnu trénovat na Bostonský maraton a poběžím s pár kamarády z MIT. S firmou se zrovna nic moc neděje a stejně jsem to chtěl vždycky zkusit.“

Zkoumala jsem jeho profil a hledala známky toho, že by si snad připadal nedoceněný. Začínala jsem pociťovat účinky vína i vodky se sodou, které jsem nalačno vypila. Zvažovala jsem, jestli ho mám ujistit, že čas, který věnuje budování firmy, se jednou vyplatí. Pak jsem si to ale rozmyslela, protože jsem věděla, že by se kvůli tomu cítil bezvýznamně, pokud se tak necítil už teď.

„Páni! Paráda!“ Znovu jsem si usrkla vína a odsunula Samovu firmu stranou. Alkohol vždycky dokázal vytvořit cestu pozitivnějším myšlenkám.

Kapitola 3



Od: Courtney Cantwellová

Komu: Alexandra Vogelová

Předmět: První úkol

Milá Alexandro,

ráda vás poznávám aspoň přes e-mail. Jak si možná pamatujte ze školení (i když se vám všechna ta sezení určitě pletou!), budu váš přidělený personální koordinátor, dokud se nepřidáte ke konkrétnímu týmu. Začínáme rozdávat první úkoly; s radostí vám mohu oznámit, že jsme byli schopni vyhovět vašemu požadavku pracovat v realitním právu. Váš první úkol bude přezkoumání nájemních smluv v souvislosti s prodejem aktiva. Pro více informací se spojte s Larou Maloneyovou.

Zdraví

Courtney

Špičkami prstů jsem si utřela pot z horního rtu a zaklepala na rám otevřených dveří kanceláře Lary Maloneyové. Mávla na mě, ať jdu dál, postavila se, napřáhla paži a potřásla mi rukou, možná až trochu moc silně. Zkombinovala khaki kalhoty, neformálně profesionální ekvivalent džín s vysokým pasem, těžké černé lodičky s hrubým podpatkem a černou košili s límečkem. Jejími tmavými kudrnatými vlasy prostupovala šeď. Vypadala, že není nalíčená, ale její jasné modré oči byly bdělé a plné energie.

Všimla jsem si, že kapičky potu na mém horním rtu se okamžitě vrátily, a najednou mi bylo špatně. Měla jsem si nejdřív nastudovat realitní transakce v dohodách M&A, pomyslela jsem si. Věděla jsem, že se od nováčků nečeká, že budou o samotném právu moc vědět, ale měla jsem neznámý a nevítaný pocit, že nejsem dobře připravená.

Prohlížela jsem si Lařinu kancelář, abych mohla své profesionální nedostatky zamaskovat tím, že nadhodím nějaké osobní téma, ale moc užitečných stop jsem nenašla. V rohu stál v květináči usychající hnědý fíkus; jeho mrtvé listy zakrývaly substrát. Na zdi za křesly pro hosty, skoro úplně z dohledu, visel bakalářský a právnický diplom, oba z Pensylvánské univerzity, zato jsem si všimla obrázku krocana z otisku dětské ruky. Nevěděla jsem, co si o ní mám myslet. Očividně pro ni víc znamenaly výtvory jejího dítěte než vlastní akademické úspěchy. Ačkoli fíkus škemral o vodu a jejímu vzezření chybělo do neupravenosti velmi málo, složky na jejím stole byly pečlivě uspořádané a označené. Nenapadalo mě nic, co bych řekla, ale Lara naštěstí na vybavování nebyla.

„Zdravím. Jsme rádi, že se k nám přidáte! Prosím, posaďte se!“ Ukázala na židli na opačné straně stolu. „Takže, my zastupujeme kupce,“ začala. Popadla jsem svůj poznámkový blok a začala si dělat poznámky. „Náš klient, Stag River, kupuje pekárnu TO – slyšela jste o nich?“

Přikývla jsem a pomyslela na jejich lahodné skořicové rolky.

„Je to nechutné. Lidé pořád mluví o jejich skořicových rolkách, ale to jen proto, že nikdy nejedli žádnou opravdu dobrou. I tak jsem často chodívala do té na Lexington avenue. Bývala jsem tlustá, ale pak jsem si nechala udělat kryolipolýzu. V podstatě vám zmrazí tukové buňky a během pár týdnů je vyčuráte.“ Zírala jsem na ni s otevřenou pusou. „Každopádně TO je ta nejhorší pekárna na světě, ale vlastní asi šest set aktiv a my se musíme ujistit, že jejich převodu nic nebrání. Je to spíš vyčerpávající než složité. Dává to smysl?“

Přikývla jsem a na moment se mi zastavilo srdce. Od chvíle, co vyslovila slova „tukové buňky“, jsem si neudělala jedinou poznámku. Donutila jsem se soustředit a začala znovu psát.

Lara pokračovala tím, že mi vysvětlila, kde vlastně nájemní smlouvy najdu (ve virtuální datové místnosti), jak mám zapisovat potenciální problémy (nikdy v e-mailu nebo jiné písemné komunikaci, jen na papíře, přičemž všechno se okamžitě po uzavření dohody musí skartovat, aby v případě pozdějšího soudního sporu neexistoval jiný důkaz, než že jsme „společnost kompletně a uspokojivě prověřili“, a ne že jsme problém špatně vyhodnotili).

„O realitní právo jste si požádala, nebo vás sem náhodně přidělili?“ zeptala se najednou.

Podtrhla jsem si slovo skartovat a vzhlédla. „Ne, uvedla jsem ho v preferenčním dotazníku,“ řekla jsem a dopsala poznámku o financích prodávajícího.

„Co vás na něm zajímá?“ zeptala se.

„Obecně se mi líbí, že v srdci transakce je něco hmatatelného – něco, co si dokážu reálně představit.“

„Přesně tak,“ přikývla s nadšením; očividně jsem jejím testem prošla. „Navíc v porovnání s jinými transakčními týmy se dá pracovní doba lépe zvládat, a protože hodně pracujeme i s jinými týmy, získáte hodně zkušeností.“

Při její bleskové prezentaci jsem s úlevou přitakávala. Všechny týmy ve firmě kromě M&A se pyšnily stejnými výhodami: rovnováha mezi osobním a pracovním životem, spousta příležitostí pro začínající advokáty a přímá cesta k tomu stát se společníkem. Podle toho, co mi řekli Derrick s Carmen, to vypadalo, že advokáti z M&A se pyšní tím, že nespí a nevidí se se svými rodinami. A po chodbách chodí s větší pýchou a arogancí než členové „pomocných“ týmů.

„Dobře, hned se na ty nájemní smlouvy vrhnu. Budu vám hlásit všechny případné problémy a celkový postup… každý den?“

„Každý den po UB mi vyhovuje,“ řekla Lara. „A pošlu vám do kalendáře pozvánku na naši měsíční poradu, ta je příští týden. Jestli budete pracovat v realitách, hodně se tam naučíte.“

To je všechno? Jsem teď v realitním týmu?

Pokynutím hlavy mě propustila a já se vrátila ke svému stolu a vygooglila si, co znamená „UB“.

Uzavření burzy. Pět odpoledne.

„Al?“ Sam prošel hlavními dveřmi.

„Jsem v kuchyni!“

Sam mě zezadu objal kolem pasu, zatímco jsem míchala rýži na rizoto. Zaklonila jsem hlavu a opřela se o něj; díky podpatkům jsem byla skoro stejně vysoká jako on. „Dělám rizoto s parmezánem a černým lanýžem. A ugrilovala jsem kousek lososa.“

Plácl mě po zadku. „Voní to skvěle.“ Cítila jsem, jak sleduje tu malou tmavou hrudku na lince. „Neříkala jsi, že dokud nedostaneš výplatu, nebudeme utrácet?“

„Já vím,“ řekla jsem s povzdechem. „Ale cestou z práce jsem šla kolem Eataly a na ceduli bylo napsáno, že sezóna italských černých lanýžů už končí!“

„Zlato! Tys šla kolem Eataly? To je jako kdyby se alkoholik na odvykačce procházel kolem obchodu s chlastem! Musíš chodit jinudy.“ Zacouval ode mě pryč a pověsil si kabát do skříně. Zbláznil by se, kdyby věděl, kolik ten lanýž stál. Co jsme spolu začali chodit, Sam se naučil ocenit dobré jídlo. Jenže vyrostl ve vřelé milující rodině akademiků, kteří žili skromně, takže největší poklonu, jakou kdy jídlu složil, bylo, že to byla „výhodná koupě“.

„Já vím, já vím! Ale je to v pohodě. V práci je všechno zadarmo! Káva, jídelna, občerstvení,“ uklidňovala jsem ho. „Jak ses měl ty?“

„Dobře, mám za sebou schůzky se Skylark Capital, tou firmou, co financovala Uno, jak jsem ti říkal. Vypadá to, že o nás mají opravdu zájem.“ Zatímco mluvil, prohrabával se poštou, kterou jsem vyzvedla.

„A? Jak to šlo?“ Přidala jsem další naběračku vývaru.

„Nevím, nepoznám to.“ Sam se ke mně znovu přitulil, vzal mou ruku do své a pomáhal mi míchat, ale jeho dotek byl úplně jiný než před chvilkou. „Jak dlouho teď musíme míchat?“ zašeptal mi do ucha.

„Dokud se všechno nevsákne,“ odpověděla jsem; mé tělo reagovalo na to jeho. Nakoukl mi přes rameno, a když viděl, kolik vývaru ještě zbývá, sklesle si povzdechl. Když se o to právě nesnažil, byl okouzlující. „Ale nemusím to míchat celou dobu.“

„Ne?“

„Ne. Jen musím být poblíž, abych to sem tam mohla promíchat.“ Pustila jsem vařečku a otočila se k němu. Přitiskl své rty k mým, položil mi ruce pod paže a vysadil mě na kuchyňskou linku. Hladově se zazubil a přitiskl se ke mně. Očima přelétl ke sporáku.

„Jsem tak rád, že máme pojistku,“ zašeptal.

Na pravidelné měsíční schůzi realitního týmu jsem očima přejížděla po ohřívači plném ubohých snídaňových burritos, ze kterých visela zplihlá slanina a ztvrdlý sýr. Nikdy jsem na snídaně moc nebyla, ale zápach přehřátého masa a sýru mi obzvlášť vadil. Lara a další společník pro reality Michelle O’Reillyová si obě vzaly skleničku s pomerančovým džusem a jedno přecpané burrito. Michelle byla mladší než Lara, vyšší než Lara a děsivější než Lara. Vzala jsem si černou kávu.

„Tu sílu vůle vám závidím!“ Zdálo se, že tím Michelle myslí pravý opak, protože se na mě dívala nasupeně. Kousla si do svého burrita. „Mňam. To je dobrota.“

„Nevím proč, ale vzbudila jsem se strašně brzy. Už jsem jedla,“ zalhala jsem.

„Na čem vlastně pracujete, kromě té dohody pro mě?“ zeptala se Lara, aby řeč nestála, než dorazí zbytek týmu.

Usmála jsem se. „Zatím jen reality!“

„A o co že jste měla zájem?“ zeptala se Michelle s pusou plnou burrita.

„Jen o reality. Snažila jsem se zjistit o každé skupině ve firmě co nejvíc informací, když po nás chtěli až tři oblasti zájmu.“ Odmlčela jsem se. „Ale reality se mi zamlouvaly nejvíc. Možná bych si měla rozšířit zkušenosti i mimo ně. Ještě mám dva týdny na to něco přidat. Uvažuju nad M&A.“ Až doteď mě to nenapadlo.

„Získat zkušenosti i z jiných oblastí je dobrý nápad. Ale lidi z M&A jsou idioti. Je to banda frajírků; chovají se, jako by jim to tu patřilo, protože mají klienty typu Garyho Kaplana.“ Michelle si všimla mého prázdného výrazu. „Víte, kdo to je, ne?“ Zavrtěla jsem hlavou. „Velké zvíře ve světě fúzí a akvizic soukromého kapitálu. Založil Stag River, což je náš zdaleka největší klient. Každý rok na něm vyděláme asi sto milionů dolarů. Taky je to hovado. Všechno pro něj dělá Peter Dunn, takže ten si pak myslí, kdovíjaká není hvězda. Peter je kretén. Stejně jako ostatní společníci z M&A. I běžní advokáti. Neuvědomují si, že bez nás ostatních by nezvládli nic.“ Byla tak naštvaná, že jsem skoro slyšela, jak jí v žilách bublá krev.

„Jo, a nepouštějí mezi sebe ženy,“ dodala Lara. „Tedy, říkají, že se snaží ženy podporovat, ale že ženy ztrácejí zájem kvůli náročné pracovní době. Ale je to jejich přístupem. Jsou to sexisti, všichni,“ ulevila nejprve sobě a pak i své páteři, když se zaklonila v křesle.

„Chápu. Žádné M&A,“ řekla jsem, ale výzva v podobě týmu, ve kterém uspělo jen málo žen, se mi vlastně zamlouvala. „Kdo je největší klient realit?“ zeptala jsem se ve snaze změnit téma.

Všimla jsem si, jak se po sobě obě ženy očkem podívaly. „Stag River,“ odpověděla Michelle. „Protože řešíme všechny realitní záležitosti jak pro M&A, tak pro kapitálové trhy.“

Zatímco jsem pila svou kávu, poslouchala jsem ostatní, kteří už mezitím dorazili, jak probírají své vlastní záležitosti. Pracují pro klienty jiných právníků; to vysvětluje, proč se cítí tak ukřivděně. Uhladila jsem si za ucho nezbedný pramen vlasů a napadlo mě, jestli si ostatní během porady všimli toho čeho já: že mezi ně vlastně vůbec nezapadám.

„Včera ti utekla skvělá šťastná hodinka,“ řekla mi Carmen a zamyšleně si u salátového baru prohlížela rajčata. Druhý den po poradě mě přidělili k další realitní dohodě pro M&A, tentokrát s Michelle, a mé dny se začaly slušně zaplňovat. Přestože nebyla tahle práce bůhvíjak zajímavá, byla jsem ráda, že dostávám stejný plat jako advokáti z M&A, od kterých nám chodily e-maily ve dne v noci.

Do svého římského salátu jsem si přidala trochu hrášku. „Já vím, přidělili mi další realitní dohodu, takže jsem tu musela zůstat déle. Kdo tam byl?“ Ve skutečnosti jsem chodila domů po šesté a ten den jsem šla se Samem do kina, ale nechtěla jsem to přiznat nahlas.

„Jednobarevné saláty jsou už dneska pasé,“ přerušil nás Derrick a vmáčkl se mezi nás. „Držím vám místa!“ prohlásil a vyrazil směrem ke stolům.

„Tak kdo tam byl?“ otočila jsem se zpátky ke Carmen.

„Obvyklé složení – Derrick a Kevin –, ale pak i někteří starší advokáti z M&A,“ řekla nenuceně, zatímco zvažovala výběr bílkovin. Potlačila jsem strach z toho, že se přátelství a party začaly utvářet beze mě a Carmen nade mnou začínala mít navrch.

Jak jsme se posouvaly podél salátového baru, musely jsme zastavit za mužem se zrzavými vlasy, který tam byl, už když jsme přišly. Stál nehybně a zíral přímo před sebe na nádoby se zeleninou usazené v ledu. Carmen a já jsme se podívaly na sebe a pak zase na něj.

„Pardon, můžu jenom…“ Natáhla jsem se kolem něj pro kleštičky v cizrně. Mrkl a znovu ožil.

„Pardon,“ podíval se na mě zarudlýma zakalenýma očima. „Jen jsem usnul.“ Znovu se podíval na salátový bar, ohrnul ret, na místě se otočil a svůj prázdný tác tam nechal ležet.

„Ten je z M&A,“ řekla Carmen tiše.

Přikývla jsem, ale sledovala jsem ho, dokud z jídelny neodešel. Na jeho vyčerpání bylo něco až úctyhodného.

Vzaly jsme své podnosy a já následovala Carmen ke stolu, kde seděli Derrick s Roxanne a Jennifer. Pozdravily jsme se s nimi, položily mobil na stůl displejem nahoru stejně jako ostatní a posadily se. Rychle jsem se porozhlédla po okolních stolech a všimla si, že všichni do jednoho to měli stejně.

„Četly jste v Ráně pod pás, že předseda rady u McAllistera odstoupil, protože posílal všem mladším advokátkám fotky svého ptáka?“ zeptal se Derrick.

Ostatní přikyvovali, ale já netušila, o čem to mluví. „Co je Rána pod pás?“

„Ty ji neznáš? Čtu ji každé ráno – je to takový bulvár pro právnické firmy,“ vysvětlila Carmen.

„Je to strašně zajímavé. Pošlu ti odkaz,“ přidala se Jennifer a natáhla se pro telefon.

„Je fajn, že nám dali mobily, takže nemusíme být nonstop za stolem,“ řekla Roxanne. Odhrnula si ofinu z čela a projížděla si zprávy.

„Nedělají to, aby byli milí,“ uchechtl se Derrick, „ale abychom neměli jinou možnost a museli pracovat každou vteřinu každého dne.“

Zvedla jsem svůj telefon a zamračila se, když jsem viděla svou nejnovější zprávu. „Společník, co mě má mentorovat, zrušil náš zítřejší oběd,“ oznámila jsem. „Už zase.“

„Koho jsi nafasovala?“ zeptala se Roxanne.

„Vivienne Whiteovou,“ řekla jsem.

„Páni,“ řekla Carmen s povytaženým obočím. „To je něco. Asi jsi na ně při pohovoru udělala dojem. Někdo chce, ať je o tebe dobře postaráno.“

„Vážně? Ještě jsem ji ani neviděla.“

Derrick se podíval na svůj mobil a vyprskl smíchy. „Podívejte se na mail, co poslal Noah Gellman všem ve firmě.“

Aktualizovali jsme si schránky.



Od: Noah Gellman

Komu: FIRMA–VŠE

Předmět: NALÉHAVÉ! NEMÁ NĚKDO BALZÁM NA RTY????

„Někdo se mu musel dostat do mobilu nebo počítače, než si zamkl obrazovku,“ vysvětlil Derrick. „V M&A si takhle dělají jeden z druhého srandu.“

Carmen to moc nepobavilo. „Takže chceš dělat mezinárodní arbitráž?“ zeptala se Derricka a pak se otočila k nám. „Derrick mi včera večer říkal, že jeho otec je ghanský velvyslanec v USA.“

„Nejspíš. Co ty?“ zeptal se Carmen.

„Zapsala jsem si reality a M&A,“ řekla.

„Do prdele!“ prohlásila Roxanne, zvedla se, oči pořád upřené na obrazovku, odešla a náš stůl i své jídlo nechala za sebou. Až na Carmen, která ukradla hrozen z jejího netknutého kelímku s ovocem, nikdo nereagoval. Za posledních pár týdnů jsme si zvykli, že naléhavá práce trumfne společenskou slušnost.

„Taky mám reality, ale požádám si i o M&A. Doufám, že budeme dělat na podobných věcech. Potřebuju, aby mi někdo zodpověděl všechny mé stupidní otázky!“ řekla jsem a otočila se ke Carmen.

Jako by jí po tváři přelétl mrak a páteř udělala krok vpřed. Její výraz se vůbec nezměnil, ale oči jí potemněly. Odkašlala jsem si a napila se vody. Když jsem se na ni podívala ještě jednou, její oči byly znovu světle modré. Co to sakra bylo? Nebo se mi to jen zdálo?

„Vidíš, jak nám to myslí,“ zaťukala si na spánek. „Když budeme chtít, v realitách je víc než dost práce pro nás obě,“ pokračovala. „Ale jestli budeme obě chtít do M&A, to by mohl být problém.“ Nelhala, když říkala, že je soutěživá. Znělo to trochu jako varování.

„Nijak zvlášť po tom netoužím,“ ujistila jsem ji. „Jen chci mít trochu širší záběr.“ Zatahala jsem za lem své sukně a potlačila nutkání přijmout její slova jako výzvu. „Teď dělám jen reality. Možná u nich zůstanu.“ Hned jak jsem to vyslovila, věděla jsem, že se budu snažit dostat se i do M&A. Nikdy jsem neuměla ignorovat dobrou výzvu.

Derrick se s úšklebkem díval z jedné na druhou jako na tenise a sledoval souboj, který jsme se zoufale snažily maskovat jako nezávaznou konverzaci.

Ten večer jsem vypnula počítač o půl šesté. Na toaletách jsem se převlékla do sportovního, rychle nastoupila do výtahu a modlila se, aby mě nikdo neviděl. I když jsem dodělala všechno, co jsem měla, nechtěla jsem, aby si někdo myslel, že se flákám – nebo že mám dost volného času na to, aby mi přidali další práci pro reality. Výtah se zastavil v pětatřicátém patře a nastoupila ta nervózní blondýnka, kterou jsem potkala hned první den, a změřila si mě pohledem. Na její obranu, já si zase prohlížela ji. Vypadala nevinně, mladší než všichni ostatní, a měla velké oči. Nebyla namalovaná a dlouhé vlasy měla stažené do pevného, nízko posazeného drdolu. Na sobě měla perlový náhrdelník, perlové náušnice a úhledný bílý kardigan, ale když se otočila, aby stiskla tlačítko, viděla jsem, jak jí z úzké černé sukně jako ocásek visí dlouhé vlákno. Pak se otočila ke mně.

„Ahoj,“ řekla jsem hlasem o oktávu vyšším než obvykle.

Zmateně na mě zírala. „Zaměstnanecká příručka říká, že v kanceláři, s klienty nebo když jinak reprezentujeme firmu, máme být oblečení profesionálně,“ zarecitovala. Hledala jsem nějaký náznak jízlivosti, ale žádný jsem nenašla.

„Já vím, jdu jenom do posilovny,“ pokrčila jsem rameny. „Někdy musí člověk pravidla obejít, aby si zachoval zdravý rozum.“

Vážně přikývla. „Ale jak poznáš, která pravidla můžeš obejít?“

Znovu jsem pokrčila rameny, a když se dveře výtahu otevřely v jejím patře, přátelsky jsem jí zamávala na rozloučenou. Neochotně vystoupila, jako by mě tam nejraději držela, dokud jí neodpovím.

Na spinning jsem dorazila, zrovna když lekce začínala. Hodila jsem tašku s logem firmy do skříňky a naskočila na kolo ke konci rozcvičky. Když světla potemněla a instruktor nás vyzval, ať se soustředíme na své dýchání, na tváři se mi rozlil hrdý úsměv. Vidíte? Jsem právnička. A mám i život.

D: Slečno Vogelová? Jste v pořádku?

O: Ano. Ano. Můžete prosím zopakovat otázku?

D: Slyšela jste o Garym Kaplanovi ještě předtím, než jste ho poznala?

O: Znala jsem jeho jméno, ano.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Pánský klub.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.